8.

A szokatlan nyári zivatar után tépett felhők száguldtak az égen, a levegő hűvös lett, a hálószoba ablakát esőcseppek pettyezték. Négy háztömbnyi távolságból is hallatszott a hullámok robaja, a tompa
 morgás, amely rendre sziszegésben ér véget. Vergil a számítógépe előtt ült, felemelt ujjakkal támasztotta a tenyere élét a billentyűzet szélére. A képernyőn a fehérjeködben egy táncoló, kialakuló DNS-molekula tekergőzött. A kettős spirál foszfát-cukor keresztkötéseinek fel-felvillanó szétválása arra utal, hogy nagy sebességgel hatolnak belé enzimek, amelyek kibontják a molekulát az átíráshoz.
A képernyő alján megcímkézett számsorok vonultak végig. Vergil bámulta őket, de nem figyelt rájuk különösebben.
Hamarosan beszélnie kell valakivel - valakivel az anyján és Candice-on kívül. Miután visszajött az anyjától, a lány egy héten belül odaköltözött hozzá. Nyilvánvalóan elszánta magát a házias életre: kitakarította a lakást, és főzött Vergilnek.
Néha együtt mentek bevásárolni, ez mindig élvezetes dolog volt. Candice élvezte, hogy segíthet Vergilnek különb ruhákat választani, Vergil pedig belement a költekezésbe, pedig Candice vásárlásai igencsak leapasztották máris sovány bankszámláját.
Amikor a lány kérdőre vonta valamiért, ami nem tetszett neki, Vergil egyre nagyobbakat hallgatott. Csodálkozott például azon, miért mindig sötétben kellett szeretkezniük.
Felvetette, hogy menjenek ki a tengerpartra, de Vergil ezt lefújta. Aggódott, amiért Vergil olyan sok időt töltött az újonnan vásárolt lámpái alatt.
- Verge? - állt meg Candice a hálószoba ajtajában, rózsákkal hímzett frottír fürdőköpenyében.
- Ne szólíts így. Anyám nevez így.
- Bocs. Ki fogunk menni az állatkertbe, emlékszel?
Vergil a szájához emelte az ujját, és rágcsálni kezdte a körmét. Mintha nem is hallotta volna.
- Vergil?
- Nem érzem túl jól magam. - Mert sose mész ki, azért.
- Tulajdonképpen pompásan érzem magam - fordult meg Vergil a székével. Rábámult a lányra, de nem adott neki további magyarázatot.
- Nem értem.
Vergil a képernyőre mutatott.
- Soha nem hagyod, hogy megmagyarázzam neked.
- Te teljesen bedilizel, én meg nem értem - mondta Candice, és remegett az ajka.
-	Ez több, mint amit valaha is lehetségesnek tartottam volna. 
- Micsoda, Vergil?
-	A láncképződések. A kombinációk. A hatalmuk. 
- Kérlek, beszélj értelmesen.
-	Csapdába estem. . Elcsábítottak, de egyáltalán nem hagytak el. 
- Én nem egyszerűen elcsábítottalak . . .
- Nem te, szivi - mondta Vergil szórakozottan. - Nem te. 
Candice lassan óvakodott az íróasztal felé, mintha a képernyő megharaphatná. Könnyek csillogtak a szemében, és az alsó ajkát harapdálta.
- Édes...
Vergil számokat firkantott le a képernyő aljáról. 
- Vergil.
- Tessék?
- Csináltál valamit a munkád során, úgy értem, mielőtt otthagytad, mielőtt megismerkedtünk?
Vergil feléje fordította a fejét, és üres tekintettel nézett rá.
- Mondjuk a komputerekkel? Begurultál, és megbolondítottad a számítógépeiket?
-	Nem - vigyorgott Vergil. - Nem bolondítottam meg őket. Az lehet, hogy átvágtam őket, de azt soha senki nem fogja észrevenni. 
- Mert ismertem egyszer egy hapsit, aki valami törvénytelent csinált, aztán elkezdett furán viselkedni. Nem akart sehova menni, nem akart beszélni, pont úgy, mint te.
- És mit csinált? - kérdezte Vergil, még mindig a számait firkálgatva.
Kirabolt egy bankot.
Vergilnek megállt a kezében a ceruza. Tekintetük találkozott. Candice sírt.
- Szerettem, de amikor rájöttem, ott kellett hagynom. Egyszerűen nem tudok egy ilyen szarral együtt élni.
- Ne aggódj.
Pár héttel ezelőtt még kész lettelek volna elhagyni. Úgy éreztem, megcsináltuk mindazt, amit együtt csinálni tudunk. De ez egyszerűen őrület. Soha senkit nem ismertem, aki olyan lett volna, mit te. Te őrült vagy. Őrülten okos, de nem őrült szarjancsi, mint a többiek. Úgy gondoltam, ha egyszerűen fel tudnánk engedni együtt, akkor a dolog csodálatos lenne. Hallgatnálak, amikor magyarázol, talán meg is tudnál tanítani a biologikára meg az elektronikára - intett a képernyő felé. - Megpróbálnék odafigyelni. Tényleg megpróbálnék.
Vergil ettől kissé eltátotta a száját. Aztán becsukta, és sebesen pislogva újra a képernyőre nézett.
- Beléd szerettem. Amikor elmentél meglátogatni az anyádat. Nem kísérteties dolog ez?
- Candice . . .

- És ha valami igazán szörnyű dolgot csináltál, az most már engem is bántani fog, nemcsak téged.
-	Nem akarok én senkit bántani - mondta Vergil. 
- Tudom. Te nem vagy gonosz.
- Mindent megmagyaráznék neked, ha jómagam tudnám, mi is történik. De nem tudom. Semmi olyat nem csináltam, amiért sittre küldhetnének. Semmi törvénybe ütközőt. - Kivéve az orvosi papírjaid meghamisítását.
- Nem tudsz nekem elmondani valamit, ami nyugtalanít? Miért nem tudunk egyszerűen beszélgetni róla? - Előhúzott a szekrényből egy összecsukható széket, néhány méterre az íróasztaltól kinyitotta, aztán leült rá.
- Épp most mondtam. Nem tudom, mi az.
- Csináltál valamit... magaddal? Úgy értem, valami betegséget szedtél össze a laborban, vagy ilyesmi? Hallottam, hogy lehetséges az ilyesmi. Orvosok és tudósok megkaphatják a betegségeket, amelyekkel dolgoznak.
- Te meg az anyám - rázta meg a fejét Vergil.
-	Aggódunk. Meg fogok valaha ismerkedni az anyáddal? 
- Egy darabig még valószínűleg nem.
- Bocsáss meg, amiért. . . - Candice hevesen megrázta a fejét. - Én csak nyíltan akartam beszélni veled.
-	Nincs semmi baj. 
- Vergil?
- Igen?
- Szeretsz te engem?
- Igen - mondta Vergil, és maga is meglepődött, mert komolyan is gondolta, bár le sem vette a szemét a képernyőről.
- Miért?
- Mert annyira hasonlítunk egymásra. - Nem volt teljesen biztos benne, hogyan is érti ezt. Talán úgy, hogy mindketten kudarcra voltak kárhoztatva, vagy legalábbis arra, hogy soha ne vigyék sokra. Vergil számára ez ugyanazt jelentette, mint a kudarc.
- Ugyan már!
- Tényleg. Lehet, hogy ezt te nem látod.
- Én nem vagyok olyan okos, mint te, annyi biztos.
- Okosnak lenni néha nagyon fájdalmas. 
Ez lenne az, amire rájöttek az ő kis limfocitái? Az okosság és az életben maradás fájdalmára?
- Nem ülhetnétek be a kocsiba és mehetnénk el valahova piknikezni? Maradt estéről hideg csirke.
Vergil lefirkantotta az utolsó számoszlopot, aztán rájött, hogy most már tudja, amit tudni akart. A limfociták tényleg át tudják adni biologikájukat a más típusú sejteknek.
- Jó - mondta. - Piknik... az pompás lenne.
-	És akkor, amikor visszajövünk... Égve hagyjuk a lámpákat? 
   - Miért ne? - Előbb vagy utóbb úgyis megtudná. És majd csak talál rá valami módot, hogy kimagyarázza a csíkos mintákat a testén. A hurkák lelohadtak, amióta elkezdte a kvarclámpás kezelést. Hála legyen az Istennek apró jótéteményeiért.
- Szeretlek - mondta Candice. Még mindig a széken ült, és még mindig Vergilt nézte.
Vergil rögzítette a számításait, aztán elzárta a számítógépet. 
- Köszönöm - mondta.