7. 

Észak felé hajtott a kifacsart törzsű tölgyekkel pettyezett fehér-arany dombokon át, az égszínkék, mély tavak mellett, melyeket megtisztítottak a tavalyi esők. A nyár eddig enyhe volt, még a kontinens belsejében sem emelkedett a hőmérséklet huszonnyolc fok fölé.
A Volvo zümmögve robogott az 5-ös autópálya végtelen szalagján, előbb gyapotföldek közt, aztán zöld mandulaligeteken át. Tracy előtt Vergil ráhajtott az 580-asra. Szinte üres volt az agya, az autóvezetés orvosságul szolgált az aggodalmaira. A műút mindkét oldalán oszlopokra szerelt szélmotorok erdei forogtak harmonikusan, egy-egy lengő karjuk majd olyan hosszú volt, mint egy futballpálya.
Soha életében nem érezte jobban magát, mégis aggódott. Két hete nem prüsszögött, az allergiás évszak kellős közepén. Amikor utoljára találkozott Candice-szal, hogy megmondja neki, elmegy Livermoreba, meglátogatni az anyját, a lány meg is jegyezte, milyen jó színben van, már nem holtsápadt, hanem egészségesen rózsaszínű, mint egy őszibarack, és nem is tüsszög.
- Valahányszor látlak, mindig egyre jobban nézel ki, Vergil - mosolygott rá Candice, aztán megcsókolta. - Gyere vissza hamar. Hiányozni fogsz. És talán a többi fűszert is megtaláljuk.
Jobban néz ki, jobban érzi magát - és nincs rá magyarázat. Nem volt annyira szentimentális, hogy azt higgye, a szerelem mindent meggyógyít, még ha szerelemnek nevezi is azt, amit Candice iránt érez. Erről lett volna szó?
Valami másról inkább.
Nem szeretett ezen gondolkodni, ezért csak hajtott tovább. Tíz óra után némi csalódást érzett, amikor ráfordult a South Vascó-i útra, és dél felé indult. Egy jobb kanyarral ráhajtott az East Avenue-re, aztán már benn járt Livermore belvárosában. Ezt a kaliforniai kisvárost, ősöreg üzleteivel, téglaépületeivel meg a régi, fából ácsolt tanyaházaival, most kertvárosok vették körül, meg bevásárlóközpontok, amelyek pontosan ugyanolyanok voltak, mint bármely más kaliforniai városban... de közvetlenül a városon kívül ott állt a Lawrende Livermore National Laboratory, ahol egyéb kutatások mellett atomfegyvereket is terveztek.
Megállt Guinévere pizzacsárdája előtt, és rendelt magának egy közepes méretű “szemét" pizzát, egy kis salátát meg egy pohár kólát. Ám ehhez is erőszakot kellett tennie magán. Miközben a középkori hangulatot utánzó étkezőtérben üldögélt, és várta a pizzáját, azon törte a fejét, vajon vannak-e a Livermore laboratóriumokban olyan berendezések, amelyeket használni tudna. Ugyan ki hasonlít jobban dr. Strangelove-ra - az atomfegyveres fickók vagy ő, a jó öreg Vergil Ulam?
Meghozták a pizzáját. Ült, és csak nézte a sajtot, a fűszereket, a zsíros kolbászt.
- Valamikor szeretted az ilyesmit - motyogta magában a bajsza alatt. A pizzát csak megpiszkálta, de a salátát megette. Úgy érezte, elég is. Az étel legnagyobb részét otthagyta a tányérján. Megtörölte a száját, rámosolygott a kasszában ülő fiatal lányra, és visszaült a kocsijába.
Anyjánál tett látogatásaira különösebb öröm nélkül szokott készülődni. Valami bizonytalan és bosszantó módon szüksége volt rájuk, de nem élvezte őket.
April Ulam egy jó karban tartott százéves, öreg, emeletes házban él, mindjárt a Fő utca mögött. A házat zöldre festették, és manzárdteteje volt. A bejárati lépcsőt kétoldalt kovácsoltvas kerítéssel övezett kis kertecske szegélyezte - az egyik virágos- és gyógyfüves kert volt, a másik pedig zöldséges. A verandát szúnyogháló takarta, fakeretes, szúnyoghálós ajtajának nyikorogtak a sarkai, és egy panaszosan zúgó acélrugó húzta a helyére. Magába a házba súlyos, sötét tölgyfa ajtó vezetett, rajta kis ferde kukucskálóablak meg egy oroszlánfejes kopogtató.
Mindezek a kellékek tartozékai voltak egy öreg kaliforniai háznak. De aztán megjelent az anyja karcsún, bő, levendulaszín selyempongyolában, magas sarkú aranyszandálban. Hollófekete haja még alig kezdett őszülni a halántékán. Kilépett a tölgyfa ajtón, aztán kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, és ott állt a napfényben. Tartózkodó öleléssel üdvözölte Vergilt, aztán vékony, hűvös ujjaival könnyedén kézen fogta, és keresztülvezette a szalonon.
A nappaliban aztán leült a zöld bársonyhuzatú kanapéra, pongyolája kétoldalt könnyedén libegett mellette. A nappali illett a házhoz: olyan volt a berendezése, mintha egy öregasszony (nem az anyja) gyűjtötte volna össze egy hosszú és eseménytelen élet sörón. A kanapé mellett túltömött, kék virágmintás dívány állt, egy kerek rézasztalka, amelynek geometrikus mintái köré koncentrikus körökben arab közmondásokat trébeltek, három sarokban Tiffany-stílusú állólámpák, a negyedikben pedig egy kétméteres tíkfából faragott, rossz állapotban lévő kínai Kvan-Jin szobor. Ezt még az apja - beszélgetéseikben mindig egyszerűen csak “Frank" - hozta Tajvan szigetéről az Államokba, egy kereskedelmi hajón tett útjáról. Vergil hároméves korában majd halálra rémült tőle.
Amikor Frank Texasban otthagyta őket, Vergil tízéves volt. Ezután költöztek Kaliforniába. Anyja nem ment újra férjhez, azt mondta, ezzel korlátozná a lehetőségeit. Vergil még abban sem volt biztos, hogy apja és anyja egyáltalán elváltak-e. Úgy emlékezett az apjára, mint fekete hajú, éles arcú, éles hangú férfira, aki nem volt sem türelmes, sem intelligens, és szorongásait mennydörgő nevetéssel álcázta. Még most sem tudta elképzelni apját és anyját, amint ágyba bújnak, még kevésbé azt, hogy hogyan élhettek együtt tizenegy évig. Frank nem hiányzott neki, csak elméletileg - hiányzott neki egy apa, az a képzelt állapot, hogy apja van, aki elbeszélget vele, segít neki a házi feladataiban, és egy kicsit bölcsebb nála, amikor ő még a gyermek létével bajlódik. Mindig hiányzott neki egy ilyesféle apa.
- Szóval nem dolgozol - mondta April, és végigmérte a fiát. Tekintetét talán enyhén aggódónak lehetett volna mondani.
Vergil nem mondta meg az anyjának, hogy elbocsátották, és még csak nem is kérdezte, honnan tudja. Anyja sokkal okosabb volt az apjánál, és szellemileg még mindig egyenrangú partnere volt a fiának, sőt gyakorlati és világi ügyekben rendszerint okosabb is volt nála.
- Öt hete - bólintott Vergil. - Valami kilátás?
- Még távoli se.
- Megbélyegzetten bocsátottak el.
- Majdnem hogy szélsőségesen megbélyegzetten.
Anyja elmosolyodott: akkor kezdődhet a szópárbaj. Akármilyen hibái vannak is, gondolta, a fiam nagyon okos és nagyon szórakoztató. Nem sajnálta, amiért nincs állása; egyszerűen így alakultak az ügyei, és vagy elsüllyed, vagy kiúszik. A múltban, nehézségei ellenére, rendszerint a felszínen maradt, nagy pacskolással és gyatra formát mutatva, de mégis a felszínen.
Mióta tíz évvel azelőtt elköltözött hazulról, soha nem kért pénzt az anyjától.
- Szóval eljöttél megnézni, mibe mászott bele a te öreg anyád? - No, mibe mászott bele az én öreg anyám?
- De nyakig, mint rendesen. Csak a múlt hónapban hatan kérték meg a kezemet. Fájdalmas dolog, ha az ember öreg és nem látszik annak, Verge.
Vergil kuncogott, és rázta a fejét. Tudta, hogy az anyja ezt várja tőle.
- Valami kilátás?
- Soha többé - kötekedett vele az anyja. - Hál' istennek, nincs férfi, aki pótolni tudná Franket.
- Azért rúgtak ki, mert saját kísérleteket folytattam - mondta Vergil. April bólintott, aztán megkérdezte, bort kér-e vagy sört.
- Sört.
April a konyha felé mutatott. - Nincs bezárva a frizsi.
Vergil kikapott a hűtőből egy Don Equist, aztán letörölte róla a párát a kabátja ujjával, miközben visszament a nappaliba. Leült egy széles hátú fotelba, aztán jól meghúzta az üveget.
- Nem értékelték a ragyogó tehetségedet?
- Senki nem ért meg engem, mama - rázta meg a fejét Vergil. April átbámult a válla fölött, aztán felsóhajtott.
- Én sose értettelek. Számítasz rá, hogy hamarosan megint kapsz egy állást?
- Ezt már kérdezted.
- Azt hittem, ha átfogalmazom a kérdést, talán különb választ kapok rá.
- Ugyanezt válaszolnám akkor is, ha szuahéliul kérdeznéd. Torkig vagyok vele, hogy másoknak dolgozzak.
- Az én boldogtalan, sehová be nem illeszkedő fiam. - Anya - mondta Vergil.
- Mit csináltál?
Röviden vázolta anyjának a dolgokat, melyekből April a legfontosabb pontokon kívül nem sokat értett.
- Szóval alkut akartál kötni a hátuk mögött - mondta. Vergil bólintott.
- Ha még egy hónapom lett volna, és ha Bernard látta volna... Egyszerűen remekül ment volna minden. - Ritkán adott kitérő válaszokat az anyjának, mert gyakorlatilag megbotránkoztathatatlan asszony volt, akivel még lépést tartani is nehéz volt, hát még bolonddá tenni.
- És akkor most nem jöttél volna el meglátogatni szegény, öreg, gyengélkedő anyádat.
- Valószínűleg nem - vonta meg a vállát Vergil. - Azonkívül van egy csajom is, akarom mondani, egy asszony.
- Ha engedi, hogy csajnak nevezd, akkor még nem asszony.
- Elég független teremtés. - Egy darabig beszélt Candice-ről, merész kezdeményezéséről az elején, majd későbbi megszelídüléséről. - Kezdem megszokni, hogy ott van mellettem. Úgy értem, nem élünk együtt. Most egyfajta vakáción vagyunk, hogy lássuk, hogyan alakulnak a dolgok. Tudod, nem nyernék díjat egy házassági vagy háziassági vetélkedőn. - April bólintott, és. megkérte, hozzon neki is egy sört. Vergil egy bontatlan Anchor Steammel jött vissza.
- Ehhez nem elég kemény a körmöm.
- Ó. - Visszament a konyhába, és levette az üvegről a kupakot. - Nos. Mit vártál, mit fog csinálni egy olyan nagy agysebész, mint Bernard, az érdekedben?
- Bernard nem egyszerűen agysebész. Évek óta érdeklődik az MI iránt.
- MI?
- Mesterséges intelligencia.
- Aha - sugárzott Aprilból a megértés mosolya. - Állástalan vagy, lehet, hogy szerelmes, és nincsenek kilátásaid. Vidítsd föl még egy kicsit szülőanyád szívét. Mi van még?
- Azt hiszem, kísérletezem saját magamon. Aprilnak tágra nyílt a szeme.
- Hogyan?
-	Hát azokkal a sejtekkel, amelyeket átalakítottam. Ki kellett valahogy csempésznem őket, így hát beadtam magamnak egy injekciót belőlük. És azóta se tudok hozzáférni se egy laboratóriumhoz, se egy orvosi rendelőhöz. Most már soha nem tudom újra kinyerni őket. 
-  Kinyerni?
-	Szétválasztani őket a többiektől. Milliárdnyi van belőlük, anya. 
-  Ha ezek a saját sejtjeid, akkor min aggódsz?
- Észreveszel valamit, amiben más lettem?
- Nem vagy olyan sápadt - hunyorított rá April -, és áttértél a kontaktlencsére.
- Nem hordok kontaktlencsét.
- Akkor talán változtattál a szokásaidon, és nem olvasol többé sötétben - rázta meg a fejét April. - Soha nem értettem, miért érdekelnek az ilyen marhaságok.
Vergil döbbenten meredt rá.
- Mert lenyűgözőek. És ha nem érted, hogy ez mennyire fontos, akkor...
- Ne gurulj már be az én sajátos vakságom miatt. Beismerem, de egy lépést sem teszek, hogy változtassak rajta. Nem, mert látom, milyen állapotba került mára a világ azok miatt az emberek miatt, akiknek olyasféle intellektuális hajlamaik vannak, mint neked. Hiszen odaát a Laborban nap mint nap valami újabb ítéletnapjával jönnek elő...
- Ne rólam ítéld meg a tudósok többségét, mama. Én nem vagyok kifejezetten tipikus. Én egy kicsit... - Nem találta a megfelelő szót, és elvigyorodott. Anyja azzal a halovány mosollyal viszonozta a vigyorát, amelyet soha nem tudott megfejteni.
- Őrültebb vagy - mondta April.
- Nem vagyok ortodox - javította ki Vergil.
- Nem értem, mire akarsz kilyukadni, Vergil. Miféle sejtek ezek? Saját vérsejtjeid, amelyeken dolgoztál?
- Ezek gondolkodni tudnak, anya.
April megint rendíthetetlenül, számára felfoghatatlan módon reagált.
- Együtt... akarom mondani, összességükben vagy külön-külön mindegyik?
- Mindegyik. Bár az utolsó kísérletek során hajlamosak voltak csoportokat alkotni.
- És barátságosak?
Vergil elkeseredetten nézett föl a plafonra.
- Ezek limfociták, anya. Még csak nem is ugyanabban a világban élnek, mint mi. Nem képesek barátságosak vagy barátságtalanok lenni, úgy, ahogy mi ezeket a szavakat értjük. Számukra minden kizárólag kémiai anyagokból áll.
- Ha gondolkodni tudnak, akkor éreznek is valamit, legalábbis ha az én élettapasztalataim érnek valamit. Hacsak nem olyanok, mint Frank. Persze ő nem sokat gondolkodott, ezért a hasonlat nem pontos.
- Soha nem volt rá elég időm, hogy rájöhessek, milyenek, vagy vajon képesek-e olyan mértékű okoskodásra, mint . . . mint amekkora a potenciáljuk erre.
- Mekkora a potenciáljuk?
- Biztos, hogy megérted ezt?
- Úgy hangzik, amit mondok, mintha érteném?
- Igen. Ezért vannak kétségeim. Nem tudom, mekkora a potenciáljuk. De nagyon nagy.
- Verge, a te őrültségedben mindig volt rendszer. Mit reméltél, mit tudsz ezzel elérni?
Ez elnémította Vergilt. Kétségbe ejtette, hogy örökösen ezen a szinten - célok és az elért eredmények szintjén - kell beszélgetnie az anyjával. April soha nem értette meg, hogy neki létszükséglete az, hogy végbevigyen valamit. Az ő szemében a célokat úgy kell elérni, hogy közben ne borzoljuk fel túlságosan gyakran mások tollait.
-	Nem tudom. Lehet, hogy semmit. Felejtsd el. 
-  El van felejtve. Hol fogunk este vacsorázni?
- Együnk marokkói kaját - mondta Virgil. - Azaz haltáncosnőket akarsz látni.
Sok minden volt, amit Aprillel kapcsolatban nem értett, de a csúcs a saját gyerekkori hálószobája volt. A játékai, a bútorok, az ágya, a poszterek a falon - minden ott állt a szobájában, de nem úgy, ahogy annak idején elhagyta, hanem úgy, amilyen tizenkét éves korában volt. A könyveit, melyeket akkoriban olvasott, előszedte a padláson álló kartondobozokból, és felsorakoztatta azon az egyetlen könyvespolcon, amelyen valamikor az egész könyvtára elfért. A papírkötésű kötetek mellett ott sorakoztak a könyvklubok sci-fijei, a képregények meg a természettudományos és elektronikai könyvek kicsi, de fontos gyűjteménye.
A ma már kétségkívül nagyon értékes moziplakáton látható volt Robbie, a robot, a jócskán felnagyított Annie Francesszel a karjai közt, amint egy rögös, távoli bolygón botorkál; Cristopher Lee vörös szemmel vicsorította hegyes fogait, Keir Dullea pedig töprengve bámult ki űrhajóssisakja alól.
Tizenkilenc éves korában leszedte ezeket a plakátokat,-felgöngyölte őket, aztán mindet belökte egy fiókba. Miután elment a főiskolára, April visszatette őket a falra.
Még a vadászokkal és kopókkal telipettyezett ágytakaróját is megmentette. Maga az ágy kopott volt és ismerős, visszacsábította Vergilt a gyerekkorába, bár nem volt benne biztos, volt-e neki valaha, abban meg még úgy sem, hogy már maga mögött hagyta-e.
A serdülését megelőző korszakra úgy emlékezett vissza, mint a félelmek és szorongások idejére. Félt, hogy valamiféle szexmánia lakozik benne, hogy ő a felelős, amiért az apja lelépett, aggódott, hogy nem tudja megállni a helyét az iskolában. És a szorongások mellett az ujjongás. Az az őrült, különleges öröm, amit akkor érzett, amikor félig megcsavart egy papírcsíkot, összeragasztotta a két végét, és elkészítette első Moebius-szalagját, amit a hangyatenyészete és az összeszerelhető modelljei szereztek neki, és az ujjongás, amikor tíz évfolyam Scientific Americant talált a ház mögötti közben egy kukában.
A sötétben, amikor már éppen kezdett volna elaludni, viszketni kezdett a háta. Egy darabig szórakozottan vakargatta, aztán suttogva elkáromkodta magát, fölült az ágyban, szoros hurkává göngyölte a pizsamakabátját, és le-föl, oda-vissza huzigálta a hátán, hogy csillapítsa a kínzó viszketést.
Közben megérintette az arcát. Úgy érezte, teljesen ismeretlen archoz nyúl - valaki másnak az arcához. Pattanások voltak rajta, meg hurkák, az orra megnyúlt, az ajka előreugrott. De a másik kezével normálisnak érezte. Összedörgölte a két keze ujjait. Furcsa érzés volt: egyik keze sokkal érzékenyebb volt, mint rendesen, a másik meg majdnem teljesen érzéketlen.
Vergil lihegve botorkált föl az emeleti fürdőszobába, és felgyújtotta a villanyt. A mellkasa pokolian viszketett. A lábujjai közt mintha láthatatlan, eleven hangyák mászkáltak volna. Soha nem érezte magát ilyen nyomorúságosan, mióta csak tizenegy éves korában, egy hónappal az apja távozása előtt, meg nem kapta a bárányhimlőt. Rosszullétében nem sokat töprengett, levetette a pizsamáját, és bemászott a zuhany alá, remélve; hogy a hideg víz majd megkönnyebbülést hoz.
A víz gyönge sugárban ömlött az ócska csőhálózatból, végigcsurgott a fején és a nyakán, aztán kis patakokban tovább kígyózott a mellén és a lábán. Most már mind a két keze finoman, szinte fájdalmasan érzékennyé vált, a víz úgy érte, mint megannyi tűszúrás, először melegített, majd hűtött, égetett, aztán fagyasztott. Kinyújtotta két karját; és úgy érezte, maga a levegő is pattanásos.
Tizenöt percig állt a zuhany alatt. Amikor az ingerlő viszketés csökkenni kezdett, megkönnyebbülten felsóhajtott. A még viszkető területeket addig dörzsölte a csuklójával meg a keze fejével, amíg vérvörösek nem lettek. Zsibongott a tenyere és zsibongtak az ujjai, de aztán ez a zsibongó érzés is csökkent, visszatért a vérkeringés normális, halk lüktetése.
Kimászott a kádból, és megtörülközött, aztán meztelenül kiállt a fürdőszoba ablakába, a hűvös szellőbe, és hallgatta a tücskök ciripelését.
- Az isten verje meg - mondta halkan és kifejezően. Sarkon fordult, és megnézte magát a fürdőszoba tükrében. A melle vörös lett és maszatos a vakaródzástól meg a dörzsöléstől. Megfordult, és a válla felett rákukucskált a hátára.
Egyik vállától a másikig és keresztül-kasul a gerincén halvány, sápadt vonalak futottak, közvetlenül a bőre alatt, mint valami őrült és nem szívesen látott autótérkép. Miközben figyelte, a vonalak lassan eltűntek, végül már azon tűnődött, ott voltak-e egyáltalán.
Vadul dobogott a szíve. Leült a vécé lecsukott tetejére, fejét a két tenyerébe támasztott, és a lábát bámulta. Most már komolyan meg volt rémülve.
Mélyen a torkából tört fel a nevetés.
- Munkába állítottad a kis csibészeket, mi? - tette fel magának suttogva a kérdést.
- Vergil, jól vagy? Nincs semmi bajod? - kérdezte az anyja a fürdőszobaajtó túlsó oldaláról.
- Kitűnően - mondta. - Mindennap egyre jobban és jobban.
- Amíg csak élek és lélegzem, soha nem fogom megérteni a férfiakat - mondta az anyja, és töltött magának még egy csésze kávét. Mindig vacakolnak valamivel, mindig bajba keverik magukat.
- Én nem vagyok bajban, anya. - Ez még a saját fülében sem hangzott meggyőzően.
- Nem?
Vergil vállat vont.
- Egészséges vagyok. Még néhány hónapig megleszek munka nélkül. . . aztán meg csak kell akadnia valaminek.
- Nem is keresel. Ez igaz volt.
- Most mászom kifelé egy depresszióból. - Ez viszont szemenszedett hazugság volt.
- Kutyaszart - mondta April. - Soha életedben nem voltál depressziós. Azt se tudod, hogy az mit jelent. Néhány évig nőnek kellene lenned, akkor majd megtudnád.
A reggeli nap rásütött a konyhaablak fátyolszerű függönyére, és tompa, vidám, meleg fénnyel töltötte be a konyhát.
- Néha úgy viselkedsz velem, mintha kőfal lennék - mondta Vergil.
- Néha az is vagy. A fenébe is, Vergil, a fiam vagy. Én adtam neked életet... azt hiszem, Frank hozzájárulását nyugodtan elfelejthetjük... és huszonkét éven át állandóan figyeltelek, ahogy egyre idősebb lettél. De soha nem nőttél fel igazán, és soha nem alakult ki benned az érzékenység teljes skálája. Ragyogóan tehetséges fiú vagy, de nem vagy komplett.
- Míg azonban te a támogatás és a megértés mélységes kútja vagy - fintorodott el Vergil.
- Ne bosszants már egy öregasszonyt, Verge. Én megértelek és együttérzek veled, amennyire csak megérdemled. Most igazi bajban vagy, nem? Az a kísérlet.
- Szeretném, ha nem lovagolnál állandóan ezen. Én vagyok a tudós, én vagyok az egyetlen, akit ez érint, és eddig . . . - Hallható csattanással befogta a száját, és keresztbe fonta a karját. Mindez teljes őrültség. A limfociták, amelyeket magába fecskendezett, már kétségkívül vagy elpusztultak, vagy megnyomorodtak. In vitro körülmények közt kémcsőben módosította őket, ahol valószínűleg egész sor új szövetidegen alkotórészre tettek szert, és módosítatlan társaik már hetekkel ezelőtt megtámadták és felfalták őket. A józan ész nem fogadhat el semmi más feltételezést. Az éjjel valószínűleg egy összetett allergiás reakció tört ki rajta. Hogy miért kell neki pont az anyjával beszélgetnie arról a lehetőségről, hogy...
- Verge?
- Nagyon kellemes volt, April, de azt hiszem, eljött az ideje, hogy elmenjek.
- Mennyi időd van még hátra?
Vergil felállt, és döbbenten meredt az anyjára. - Nem haldoklom én, anya.
- Fiam, te világéletedben ezért a nagyszerű pillanatért dolgoztál. Most úgy látszik, eljött, Verge.
- Ez színtiszta hülyeség.
- Azzal vágok vissza neked, fiam, amit épp az előbb rám mondtál. Én nem vagyok zseni, de kőfal sem. Az mondod, intelligens bacikat csináltál, és én most mindjárt megmondom neked. .. Aki valaha fertőtlenített egy klozetet, vagy kimosott egy vödör pelenkát, az visszahőkölne a gondolkodó bacik eszméjétől. Mi történik, ha visszavágnak, Vergil? Ha harcolni kezdenek ellenünk? Ezt mondd meg a te öreg anyádnak.
Erre nem volt válasz. Vergil még abban sem volt biztos, van-e a beszélgetésüknek értelme. Semminek sem volt értelme. De érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra.
Ezt a szertartást már régebben is végigcsinálta: bajba került, aztán feszengve és bizonytalanul elment az anyjához, miközben maga sem tudta pontosan, mi baja van. April kísérteties szabályszerűséggel mindig mintha tüstént átugrott volna az okfejtésnek egy magasabb síkjára, felismerte a problémáit, és úgy tárta elébe őket, hogy nem lehetett többé kitérnie előlük. Ez nem olyan szolgálat volt, amitől jobban szerette volna az anyját, de felbecsülhetetlenül értékessé és pótolhatatlanná tette számára.
Felállt, és megpaskolta anyja kezét. April megfordította a tenyerét, és két kézzel megmarkolta a kezét.
- Most elmégy - mondta.
- Igen. . - Mennyi időnk van még, Vergil?
- Micsoda? - Nem értette, de a szeme hirtelen megtelt könnyel, és remegni kezdett.
- Gyere vissza hozzám, ha tudsz - mondta az anyja.
Vergil rémülten felkapta a kofferjét-már az este összecsomagolt-, lerohant a lépcsőn a Volvóhoz, kinyitotta a csomagtartót, és bedobta a bőröndöt. Miközben megkerülte a kocsit, beverte a térdét a hátsó lökhárítóba. Beléhasított a fájdalom, de aztán hamar megszűnt. Bemászott az ülésbe, és begyújtotta a motort.
Anyja a verandán állt, selyempongyolája libegett a könnyű reggeli szellőben. Vergil odaintegetett neki, amikor elhúzott a kocsival a ház  előtt. Integess az anyádnak. Hajts el.
Hajts el, amikor tudván tudod, hogy apád soha nem létezett, és anyád boszorkány. És te mi lettél?
Addig rázta a fejét, amíg csöngeni nem kezdett a füle, de közben valahogy sikerült egyenesben tartania a kocsit.
A bal keze fején fehér barázda húzódott végig, mintha egy finom fonalat ragasztottak volna nyálkával a bőrére.