3.

A következő héten szoros megfigyelés alatt tartották, de aztán, mivel a MAB prototípusának a vizsgálata mindenkit teljesen lefoglalt, visszafüttyentették a pásztorkutyákat. Vergil viselkedését nem érhette szemrehányás.
Most már az utolsó lépésekre készülődött a Genetrontól való önkéntes távozáshoz.
Nem Vergil volt az egyetlen, aki áthágta a Genetron ideológiai nagyvonalúságának határait. Az igazgatóság, megint csak Gerald T. Harrison személyében, éppen az előző hónapban ütött a fejére Hazelnek. Hazel is félrelépett E. coli kultúráival, melyekkel azt próbálta bizonyítani, hogy a biológiai nem és ezzel a szexualitás létrejöttét eredetileg egy autonóm DNS-szekvencia - egy F-faktor nevezetű kémiai parazita okozta, amely behatolt az élet korai, prokariota formáiba. Ebből az következett, hogy evolúciós szempontból a szexualitás szükségtelen - legalábbis a nők számára, akik elméletben partenogenezissel, szűzen is szülhetnének -, ezért a férfiak feleslegesek.
Vergil számára, aki belelesett a jegyzőkönyveibe, Hazel elég bizonyítékot gyűjtött össze ahhoz, hogy egyetértsen a következtetéseivel. De Hazel munkája nem felelt meg a Genetron szabályainak: forradalmi jellegű volt, és társadalmi nézeteltéréseket robbanthatott volna ki. Harrison jól megmosta a fejét, és Hazel felhagyott kutatásainak ezzel a részével.
A Genetron nem kívánt nyilvános hírverést, és nem kívánt semmiféle vitát vagy támadást. Még nem. Makulátlan hírnévre volt szüksége arra az időre, amikor majd részvénytársasággá alakul, és bejelenti, hogy működőképes MAB-okat állít elő.
Hazel irományaival azonban nem törődtek. Megengedték neki, hogy megtartsa őket. Vergilt bosszantotta, hogy az ő adatállományát Harrison visszatartotta.
Amikor biztos lett benne, hogy nem figyelik, akcióba lépett. Engedélyt kért, hogy használhassa a vállalat számítógépeit (ebből határidő nélkül kizárták), teljes joggal hivatkozhatott arra, hogy ellenőriznie kell a denaturálással letekert fehérjeláncok struktúrájára vonatkozó számításait. Meg is kapta az engedélyt, aztán egyik este nyolc óra után a közös laborból bekapcsolódott a rendszerbe.
Vergil egy kicsit korán született és nevelkedett ahhoz, hogy a nyolcvanas évek számítógépes csodagyerekei közé számítson, de az elmúlt hét év során már három jelentős cégnél “korrigálta" a minősítését, és becsempészte a nevét egy híres egyetem matrikuláiba. Ez volt az, ami gyakorlatilag biztosította, hogy megkapja az állását a Genetronnál. Vergilnek soha nem voltak lelkiismeret-furdalásai ezek miatt a számítógépes “betörések" és manipulációk miatt.
A minősítése soha többé nem lehet olyan rossz, mint amilyen volt, annak pedig nem lett volna semmi értelme, hogy hagyja magát múltbéli kilengéseiért megbüntetni. Tudta, hogy teljes mértékben képes a Genetronnál rá kiszabott munkát elvégezni - hamisított egyetemi eredményei csak a személyzeti igazgatók számára rendezett mutatványok voltak, akik mind imádták a felhajtást. Amellett Vergil - egészen a legutóbbi néhány hétig - mindig úgy vélte, hogy a világ az ő személyes rejtvénye, és minden, amiit megfejt és kigubancol, amit csak végre tud hajtani, beleértve a számítógépbe való behatolást és manipulációt is, az mind egyszerűen a természetéhez tartozik.
A Rinaldi-kód megfejtését, amelyet a Genetron bizalmas adatállományainak titkosítására használtak, nevetségesen könnyűnek találta. Semmi rejtélyes nem volt számára a képernyőn felbukkanó Gödel-számokban és látszólag véletlenszerű számsorokban. Úgy vetette bele magát a számokba és az információkba, akár a fóka a vízbe.
Megkereste az adatállományát, és bekapcsolta a kulcsegyenletet, amely csak ennek a szekciónak a kódjára vonatkozott. Aztán elhatározta, hogy biztonsági játékot játszik - akármilyen távoli is, de mindig megvan rá a lehetőség, hogy valaki más is lesz olyan találékony, mint ő. Teljesen törölte az adatállományt.
Napirendjének következő pontja a Genetron alkalmazottairól készített egészségügyi adatállomány megkeresése volt. Megváltoztatta a biztosítási besorolását, aztán elbújtatta a módosítást. Külső érdeklődők a felmondása után is azt a választ fogják kapni a számítógéptől, hogy teljes mértékben biztosítva van, és soha senki nem fogja kérdőre vonni, miért nem fizeti a biztosítási részleteket.
Az ilyen dolgok miatt mindig aggódott. Soha nem volt teljesen kielégítő az egészsége.
Egy pillanatra felmerült benne a gondolat, hogy milyen más csínyeket követhetne még el, de aztán úgy döntött, hogy semmilyet. Nem volt bosszúálló természet. Kikapcsolta a terminált, aztán a hálózatból is kihúzta a drótját.
Meglepően rövid idő - alig két nap múlva - felfedezték a törlést. Rothwild kora reggel megállította az előcsarnokban, és közölte vele, hogy ki van tiltva a laborjából. Vergil. szelíden tiltakozott: van ott egy doboznyi személyes holmija, amit szeretne magával vinni.
- Rendben, de ezzel ennyi. Semmiféle biológiai anyagot. Mindent át akarok vizsgálni.
Ebbe Vergil csöndesen beletörődött. 
- Mi a baj? - kérdezte.
- Őszintén szólva, nem tudom - felelte Rothwild. - És nem is akarom tudni. Én kezeskedtem érted. És Thornton is. Nagy csalódóst okoztál mindnyájunknak.
Vergilnek pörgött az agya, mint a motolla. Nem vitte el a limfocitákat, úgy érezte, biztonságosan el vannak dugva a labor hűtőszekrényében, nem számított rá, hogy ilyen gyorsan becsap a bomba. - Ki vagyok rúgva?
- Ki. És attól tartok, nehezen fogsz bármely más magánlaborban állást találni. Harrison dühöng.
Hazel már dolgozott, amikor bementek a laborba. Vergil kihúzta a dobozát a “semleges zónából", a mosogató alól, közben kezével eltakarta rajta a címkét. Miközben felemelte, lopva letépte róla a leukoplasztot, gombóccá gyűrte, aztán belepottyantotta a szemétkosárba.
- Még valami - mondta. - Van egypár laborhibás mintám, radioaktív nyomjelzéssel, amit meg kellene semmisíteni. Mégpedig annak rendje és módja szerint. Radionukleidok.
- Azt a szent szart - mondta Hazel. - Hol?
- A frizsiderben. Ne aggódj... csak C4. Szabad? - nézett Rothwildra. Rothwild intett, hogy tegye le a dobozt a munkapultra, hogy átvizsgálhassa. - Szabad? - ismételte meg Vergil. - Nem akarok szanaszét hagyni semmit, ami bajt okozhat.
Rothwild vonakodva rábólintott. Vergil odament a kelvinátorhoz, munkaköpenyét ledobta a pultra, rá egy doboz injekciós fecskendőre. Végigsimított rajtuk a kezével, aztán a tenyerébe rejtett egyet.
A limfocitás raklap a legalsó polcon állt. Vergil letérdelt, és levett róla egy kémcsövet. Gyorsan belédöfte az injekciós tűt, aztán felszívott belőle húsz köbcenti szérumot a fecskendőbe. A fecskendő vadonatúj volt, még soha nem használták, így feltételezhette, hogy steril. Nem volt ideje alkoholos lemosásra, de ezt a kockázatot vállalnia kellett.
Mielőtt benyomta volna a tűt a bőre alá, egy pillanatra eltöprengett rajta, mit is csinál, mit nyerhet vele. Nagyon kicsiny volt rá az esély, hogy a limfociták életben maradnak. Lehet, hogy miközben manipulált velük, eléggé megváltoztatta őket ahhoz, hogy vagy elpusztulnak a véráramban, mert képtelenek lesznek alkalmazkodni hozzá, vagy pedig szokatlanul fognak viselkedni, és akkor a saját immunrendszere fogja elpusztítani őket.
Akárhogy is: egy aktív limfocita élettartama az emberi testben mindössze néhány hét. A test rendőreinek nehéz az életük.
A tű simán beszaladt. Tompa szúrást érzett, aztán kurta sajgást, miközben a jéghideg folyadék hozzákeveredett a véréhez. Fél kézzel megfogta a kémcsövekkel teli raklapot, másik kezével a pörgetőpalackot, felállt, és belökte a frizsider ajtaját. Rothwild idegesen figyelte, ahogy gumikesztyűt húzott, majd a kémcsövek tartalmát egyenként beleöntötte egy etilalkohollal félig teli kalibrált mérőedénybe. Végül hozzáöntötte a pörgetőpalack tartalmát is, kissé elvigyorodott, bedugaszolta a mérőedényt, és jól összerázta a tartalmát, aztán beletette egy sugárvédett hulladékos dobozba. A dobozt lábbal tolta végig a padlón.
- A tiétek - mondta.
Rothwild addigra már átpörgette a jegyzetfüzeteket.
- Nem vagyok benne biztos, hogy ezek a birtokodban maradhatnak-e - mondta. - Sok időt töltöttél velük, amíg rajtuk dolgoztál. Vergil arcán továbbra is ugyanaz a hülye vigyor ült.
- Beperelem a Genetront, és sárral hajigálom meg minden újságban, ami csak az eszembe jut. Nem tenne jót a felívelő piaci pozíciótoknak, igaz?
Rothwild félig lehunyt szemmel meredt rá, a nyaka meg az arca kezdett enyhén rózsaszínűre vörösödni.
- Kotródj innen - mondta. - A többi holmidat majd utánad küldjük.
Vergil a hóna alá vette a dobozt. Mostanára eltűnt az alsókarjából az a hideg érzés. Rothwild lekísérte a lépcsőn, aztán a járdán át, ki a kapuig. Walter merev pofával átvette tőle a belépőjét, Rothwild pedig követte egészen a parkolóig.
- Ne feledkezz meg a szerződésedről - mondta Rothwild. - Emlékezzél rá, mit mondhatsz, és mit nem.
- Egy dogot azért azt hiszem, mondhatok - mondta Vergil. Küszködnie kellett a szavakkal, dühében alig tudta tisztán kimondani őket.
- És mi az? - kérdezte Rothwild.
- Lófasz a seggetekbe. Mindnyájatokéba.
Vergil elhajtott a Genetron emblémája mellett. Eszébe jutott mindaz, ami ezek között a komor falak között történt. Egy pillantást a fekete kockára is vetett. A főépületen túlra. Alig látszott ki az eukaliptuszliget mögül.
Több mint valószínű: a kísérletnek vége. Egy pillanatra a feszültségtől és az undortól szinte rosszullét fogta el. Aztán eszébe jutottak a limfociták milliárdjai, amelyeket az előbb elpusztított. Ettől még rosszabbul lett, nagyokat kellett nyelnie, hogy elűzze a torkából a feltörő gyomorsavat.
- Lófasz a seggetekbe - mormolta -, mert minden elszaródik, amihez csak nyúlok.