2.

Munkatársai korántsem estek volna kétségbe, ha Vergilt elbocsátják. A Genetronnál töltött három éve során számtalanszor megsértette a labor szokásait. Ritkán mosogatta el a laboratóriumi üvegedényeket, és kétszer is megvádolták azzal, hogy nem törölte le a labor munkapultjáról a kiloccsantott ethidium-bromidot, az pedig erősen mutagén. Tetejébe a radionukleidokkal sem volt valami fene óvatos.
Kollégái többségébe, akikkel együtt dolgozott, nem sok alázatosság szorult. Utóvégre elsőrendű fiatal kutatók voltak, egy nagyon ígéretes területen; sokan arra számítottak, hogy néhány éven belül saját vállalatot alapíthatnak és meggazdagodnak. Vergil azonban egyáltalán nem illett közéjük. Napközben csöndesen és elmélyülten dolgozott, aztán éjszaka túlórázott. Nem volt barátkozó, bár barátságtalan sem: a legtöbb emberről egyszerűen nem vett tudomást.
A laboron Hazel Overtonnal osztozott, aki olyan aprólékos és tiszta kutató volt, amilyet csak el lehet képzelni. Mind közül Hazelnek fog a legkevésbé hiányozni. 'Talán éppen Hazel volt az, aki belepiszkált az adatállományába, és megfejtette a kódját - nem volt elveszett gyermek a számítógépek terén, és lehet, hogy éppen valami olyasmit keresett, amivel bajba tudja őt keverni. Ám erre nem volt semmiféle bizonyítéka, az üldözési mániának pedig nincs semmi értelme.
Amikor belépett, a laborban sötét volt. Hazel éppen fluoreszcenciásan pásztázta egy gél elektroforézises mátrixát egy kis ultraibolya lámpával. Amikor Vergil felgyújtotta a lámpát, Hazel felnézett, és ingerülten lekapta a védőszemüvegét.
- Elkéstél - mondta. - És a laborod olyan, mint egy vetetlen ágy. Vergil, ez...
- Kaput - fejezte be helyette Vergil, és ledobta egy székre a köpenyét.
- A közös laborban otthagytál a mosogatóban egy csomó kémcsövet. Attól tartok, mind tönkrementek.
- Le van szarva.
Hazelnek kitágult a szeme.
- A mindenit, te aztán ki vagy borulva.
- Le vagyok állítva. Megtiltottak minden programon kívüli munkát, és abba kell hagynom, különben Harrison útilaput köt a talpamra.
- Ez elég igazságosnak látszik - mondta Hazel, és folytatta a pásztázást. Harrison éppen az előző hónapban állította le az ő egyik programon kívüli munkáját. - Mit csináltál?
- Ha nem esik nehezedre, akkor most jobb szeretnék egyedül lenni - meredt rá Vergil dühösen a pult másik oldaláról.
-	Ezt a közös laborban is befejezheted. 
- Befejezhetném, de...
Egy pillanatig Hazel is dühösen nézett rá, aztán rájött, hogy nem hülyéskedik. Lezárta az elektródákat, felkapta a műszereit, és elindult az ajtó felé.
-	Őszinte részvétem - mondta. 
- Hogyne, persze.
Tervet kellett kiötölnie. Borostás állát vakargatva megpróbálta végiggondolni, hogyan tudná csökkenteni veszteségeit. Feláldozhatná a kísérletnek azokat a részeit, amelyek nélkülözhetők - például az E. coli kultúrákat. Azokon már régen túllépett. Csak előrehaladásának emlékjeleként őrizte meg őket, egyfajta tartaléknak, arra az esetre, ha a következő lépések során nem menne jól a munkája. A munka azonban jól haladt. Még nem volt teljes, de olyan közel járt a célhoz, hogy már úgy érezte a siker ízét, akárcsak egy korty hűvös, tiszta borét.
Hazel részén a labor tiszta volt és rendes. Az övét berendezések és vegyszerek káosza töltötte be. A laboratóriumi biztonsági előírásoknak nem sok engedményt tett, ezek egyike az volt, hogy kiömlött encöm-bencömök felszívására kiterített egy fehér, nedvszívó habszivacs lapot. A habszivacs félig lelógott a munkapadról, egyik sarkán csak egy mosószeres üveg tartotta.
Borostás állát dörzsölgetve megállt fehér ötlettáblája előtt, aztán rámeredt előző nap firkált rejtélyes elképzeléseire.
Kis mérnökök. A világ legapróbb gépei. Különbek a MAB-oknál! Pöttöm sebészek. Háború a daganatok ellen. Számítógépek, hukapaccal (számítógépek - spec tumor HA! ), törpemoszat méretben.
Ezek nyilvánvalóan egy őrült eszement agyrémei, Hazel fütyült rájuk. Vagy mégse? Általános gyakorlat volt bármiféle vad ötletet, ihletést vagy viccet felírni ezekre a táblákra, bár fel kellett rá készülni, hogy a következő sietős zseni majd letörli őket. De azért. . .
Ezek a jegyzetek felkelthették egy olyan okos nő kíváncsiságát, mint Hazel. Különösen, amióta halogatta a MAB-bal kapcsolatos munkáit:
Nyilvánvalóan nem volt elég körültekintő.
A MAB-ok a Medicinában Alkalmazható Biocsipek - voltak a biocsip-forradalom első gyakorlati termékei; amelyek összekapcsolták a szilikonalapú elektronikát a fehérjemolekulák áramköreivel. A szakirodalomban évek óta jelentek meg közlemények, a biocsipekkel kapcsolatos spekulációk, de a Genetron azt remélte, hogy három hónapon belül elsőként adhat be működő mintákat az FDAnak, a Szövetségi Gyógyszerellenőrző Hivatalnak kipróbálásra és jóváhagyásra.
Ebben heves versennyel kellett szembenézniük. A később Enzim-völgynek - a Szilikon-völgy biocsip megfelelőjének - nevezett térségben legalább hat vállalat állított fel laboratóriumokat és üzemeket La Jolléban és környékén. Egyesek gyógyszeripari cégekként indultak, és azt remélték, hogy nagy pénzeket fognak keresni a rekombináns DNS-kutatás termékein. Amikor a régebbi és tapasztaltabb vállalatok kiakolbólították őket erről a területről, átálltak a biocsipkutatásra. A Genetron volt a legelső cég, amelyet elsősorban a biocsipet szem előtt tartva hoztak létre.
Vergil fogott egy törlőt, és lassan letörölgette a tábláról jegyzeteit. A dolgok világéletében mindig összeesküdtek ellene, csak hogy őt gátolják. Gyakran saját maga hozta a saját fejére a katasztrófát - elég őszinte volt ahhoz, hogy ezt be is vallja. De egyetlenegyszer sem volt képes arra, hogy valamit végigcsináljon és beteljesítsen. Se a munkájában, se a magánéletében.
Soha nem tudta helyesen felmérni cselekedeteinek a következményeit.
Kivett négy vastag spirálfüzetet íróasztala lezárt fiókjából, és lerakta abba az egyre növekvő kupacba, amelyet ki kellett csempésznie a laborból.
Minden bizonyítékot nem semmisíthetett meg. Meg kell mentenie a fehérvérsejt-kultúrákat, különleges limfocitáit. De hol tudná tartani őket - mit tudna csinálni velük a laboron kívül?
Semmit. Nem volt hová mennie. A Genetronnál megvolt minden berendezés, amire szüksége volt, újabb laboratórium felállítása hónapokba telne. Ez alatt az idő alatt pedig a szó szoros értelmében széthullana és felbomlana a munkája.
Kiment a labor hátsó ajtaján a belső folyosóra, ahol a szükségzuhanyzót is elhelyezték. Az inkubátorokat külön helyiségben tartották a közös labor mögött. Hét frizsiderméretű szürke, zománcozott szekrény sorakozott az egyik fal mellett, elektronikus műszerek ellenőrizték némán és hatékonyan mindegyik egységben a hőmérsékletet és a COZ parciális nyomását. A távoli sarokban a legkülönfélébb alakú és nagyságú régebbi inkubátorok között (melyeket csődbe ment laboratóriumok kiárusításain szedtek össze, bagóért) állt egy kopár, rozsdamentes acélból készült, fehérre zománcozott forma Scientific modell. Az ajtajára egyszer felragasztott egy darab leukoplasztot, amelyre ráfirkantotta a nevét a következő felirattal: “Egyedüli használatra". Kinyitotta az ajtaját, és kivette belőle az állványt, amelyen a kultúráit tartalmazó Petri-csészék álltak.
A baktériumok minden csészében rájuk egyébként csöppet sem jellemző telepeket alkottak - narancsszín és zöld foltjaik Párizs és Washington légi fényképeire emlékeztettek, fürtjeikből sugárirányban vonalak futottak ki, amelyek részekre osztották a kolóniákat. Minden egyes résznek sajátos textúrája - és mint Vergil feltételezte -, sajátos funkciója volt. Mivel ezekben a kultúrákban minden egyes baktérium potenciálisan egy egér szellemi képességeivel rendelkezett, könnyen lehetséges, hogy a kultúrák egyszerű társadalmakká alakultak, amelyek funkcionális megoszlást fejlesztettek ki. Az utóbbi időben nem követte nyomon a fejlődésüket, annyira el volt foglalva a módosított B-limfocita sejtjeivel.
Mind olyanok voltak, mintha a gyerekei lettek volna. És kiderült róluk, hogy egészen kivételesek.
Bűntudat és rosszullét fogta el, amikor meggyújtott egy Bunsen-égőt, és egy csipesszel sorra a lángba tartotta a módosított E. colival teli csészéket.
Visszament a saját laborjába, és bedobta a Petri-csészéket a sterilizáló fürdőbe. Ez volt a határ. Ennél többet nem pusztíthatott el. A gyűlölet Harrison iránt, amely elfogta, erősebb volt minden érzésnél; amelyet valaha egy másik ember iránt érzett. Szemét elhomályosították a tehetetlenség könnyei.
Kinyitotta a labor kelvinátorát, kivett belőle egy forgópalackot meg egy huszonkét kémcsövet tartalmazó fehér műanyag raklapot. A forgópalack teli volt szalmaszín folyadékkal, szérumközegbe helyezett limfocitákkal. Maga szerkesztett egy speciális keverőt, amely hatékonyabban kavarta a közeget, és kevesebb kárt tett a sejtekben fél csiga alakú teflon-“vitorlákat" szerelt a keverőpálcára.
A kémcsövek sóoldatot és különleges, koncentrált szérumtápanyagokat tartalmaztak, amelyek fenntartották a sejtek életműködését, miközben mikroszkóp alatt vizsgálta őket.
Folyadékot szívott fel a forgópalackból, aztán a raklapon lévő kémcsövek közül négybe óvatosan beletöltött néhány csöppet. Utána visszatette a palackot a helyére, mire a keverő tüstént újra forogni kezdett.
A kémcsövekben lévő limfociták, miután szobahőmérsékletre melegedtek - ezt a folyamatot rendszerint úgy segítette elő, hogy egy apró ventilátorral szelíden meleg levegőt fúvatott a raklapra -, aktivizálódtak, és újra fejlődésnek indultak volna, amit a hűtőszekrény fagyos hidege addig megállított.
Folytatták volna a tanulást, új szegmenseket építettek volna DNS-ük módosított szakaszaihoz. Aztán a sejtnövekedés normális folyamata során az új DNS átíródott volna RNS-sé, az RNS alapul szolgált volna az aminosavak termeléséhez, az aminosavak pedig fehérjékké alakultak volna...
Ezek a fehérjék többek lettek volna a sejtstruktúra puszta egységeinél: más sejtek is le tudták volna olvasni őket. Vagy maga az RNS vált volna ki belőle, és más sejtek azt abszorbeálták és olvasták volna le. Vagy - ez a harmadik lehetőség akkor merült fel, amikor Vergil bakteriális DNS-töredékeket épített be emlőssejtek kromoszómáiba - magának a DNS-nek egyes szegmenseit lehetett volna kivenni belőlük és továbbadni.
Valahányszor csak erre gondolt, kavarogni kezdtek a fejében a lehetőségek, az az ezerféle mód, ahogyan a sejtek kommunikálhatnak egymással, és kifejleszthetik intellektusukat.
Az értelmes sejt gondolata még mindig csodálatos és idegen volt számára. Lenyűgözte, megbénította, egy darabig csak a falat bámulta. Aztán hirtelen összeszedte magát, és újra munkához látott.
Előhúzott egy mikroszkópot, aztán pipettával belenyúlt az egyik kémcsőbe. A kalibrált műszer felszívta a folyadékból az előírt mennyiséget, majd vékony, kör alakú gyűrűbe terítette a tárgylemezen.
Vergil kezdettől fogva tudta, hogy elképzelései sem nem távoliak, sem nem haszontalanok. A Genetronnál töltött első három hónap során, amikor segített a biocsipekhez szolgáló szilikonfehérje interface kidolgozásában, meggyőződött róla, hogy a program tervezői megfeledkeztek valamiről, ami pedig teljesen nyilvánvaló és rendkívül érdekes.
Miért szorítkoznánk szilikonra, fehérjékre és egy századmilliméter átmérőjű biocsipre, amikor szinte minden élő sejtben van már egy hatalmas memóriával rendelkező működő komputer? Egy emlősállatból származó sejtnek sok milliárd bázispórból álló DNS-készlete van, melynek mindegyike egy-egy darabka információként működik. Utóvégre mi más a szaporodás vagy a sejtreprodukció, mint egy hallatlanul bonyolult és rendkívül megbízható számítógépesített biológiai folyamat?
A Genetron még nem kapcsolt, és Vergil réges-rég elhatározta, nem is akarja, hogy kapcsoljanak. Végbeviszi majd a munkát, bebizonyítja az elképzelést, okos sejtszámítógépek milliárdjait hozza létre, aztán otthagyja a Genetront, és felállítja saját laboratóriumát, saját céget alapít.
Másfél évi felkészülés és tanulmányozás után elkezdett éjszakánként a géngépezetén dolgozni. A számítógép billentyűzetén bázisláncokat dolgozott ki, amelyek mindegyike egy durva DNS-RNS fehérjelogika alapjává vált.
A legkorábbi biológiai láncokat E. coli baktériumokba építette be, körkörös plazmidok formájában. Az E. coli abszorbeálta a plazmidokat, azután beépítette őket saját eredeti DNS-ébe. A baktériumok ezután osztódtak, és az osztódásnál továbbadták a biologikát a többi sejteknek. Vergil a munka legkényesebb szakaszában a vírusok fordítótranszkriptázéját használta, amivel létrehozta a visszacsatolási hurkot az RNS és a DNS között. Már a legkorábbi és legprimitívebb biologikával felszerelt baktériumok is riboszómákat alkalmaztak “kódolásra" és “leolvasásra", míg az RNS “magnószalagként" szolgált. Mihelyt a hurok a helyére került, a sejtek kifejlesztették saját memóriájukat, valamint azt a képességet, hogy feldolgozzák a környezetükből származó információkat és azok szerint működjenek.
Az igazi meglepetést az jelentette, amikor kipróbálta módosított mikrobáit. Az emberkéz létrehozta elektronikához képest még a bakteriális DNS-nek is hallatlanul nagy volt a számítókapacitása. Vergilnek semmi mást nem kellett csinálnia, csak ki kellett használnia azt, ami máris megvolt - mintegy szelíden taszítania kellett rajta egy kicsit.
Nem is egyszer az a kísérteties érzése támadt, hogy a munkája túl könnyű, és jómaga nem is annyira alkotó, teremtő, mint szolga... ez az érzés olyankor fogta el, amikor a molekulák magúktól a megfelelő helyre illeszkedtek, vagy ha ez nem sikerült, a kudarc oly módon következett be, hogy tüstént látta, miben hibázott, és tudta, hogyan javítsa ki a hibát.
A legkísértetiesebb pillanat akkor következett be, amikor rájött, hogy nem egyszerűen apró számítógépeket hoz létre, hanem ennél többet tesz. Mihelyt elindította a folyamatot, és bekapcsolta azokat a genetikai szekvenciákat, amelyek magukba tudták foglalni és meg tudták kettőzni a biologikus.DNS-szegmenseket, a sejtek elkezdtek autonóm egységként működni. Elkezdtek maguktól “gondolkodni" és bonyolultabb “agyat" kialakítani.
Első E. coli mutánsainak még csak akkora volt a tanulási képessége, mint a planáriáknak, a laposférgeknek: egyszerű T-labirintusokon futtatta őket végig, és cukrot kaptak jutalmul. De aztán hamarosan lekörözték a planáriákat. A baktériumok - ezek az alacsonyrendű prokarioták, sejtmag nélküli lények-többre lettek képesek a soksejtű eukariotáknál! És néhány hónap múlva már sokkal bonyolultabb labirintusokon is keresztülfuttatta őket, ez pedig - a méretkülönbségeket figyelembe véve - már az egerek teljesítményével volt összehasonlítható.
A módosított E. coliból ezután kivette a legfinomabb biológiai szekvenciákat, és B-limfocitákba - saját véréből származó fehérjesejtekbe - ültette be őket. Számos intronszálat - a bázispórok olyan önreprodukáló szekvenciáit, amelyek nyilvánvalóan nem fehérjéket kódoltak, és amelyek meglepően nagy százalékát tették ki minden eukariota sejt DNS-ének - saját különleges láncaival cserélt fel. A kommunikáció eszközeként mesterséges fehérjéket és hormonokat alkalmazva “megtanította" a limfocitákat arra, hogy a lehető legtöbbször interakcióba lépjenek egymással és környezetükkel - egy sokkal bonyolultabb miniatűr üveglabirintussal. Az eredmények sokkal jobbak voltak, mint amilyenekre számított.
A limfociták hihetetlenül gyorsan megtanultak végighaladni a labirintuson, hogy megkapják táplálkozási jutalmukat.
Megvárta, amíg a minta eléggé felmelegedett és aktivizálódott, aztán rákapcsolta a mikroszkóp szemlencséjére a videokamerát, és bekapcsolta a pult feletti polcon álló négy videomonitor egyikét. Tisztán, világosan látta rajta a nagyjából kör alakú limfocitákat, amelyekbe két évet ölt bele az életéből.
A limfociták szorgosan adták át egymásnak a genetikus anyagot, hosszú, szalmaszálra emlékeztető csöveiken át, amelyek a baktériumok pólusaira emlékeztettek. Az E. colival végzett kísérletek során szerzett egyes jellemző vonások megmaradtak a limfocitákban is, bár Vergil nem tudta pontosan, hogy ez hogyan történt. Az érett limfociták nem önmagukat reprodukálták, hanem belevetették magukat a genetikai cserék orgiájába.
A minta, amelyet megfigyelt, egy rézuszmajom potenciális intelligenciáját hordozta magában. A limfociták egyszerű tevékenységéből ez korántsem volt nyilvánvaló, de hát eddigi életükben mindig nagyon könnyű dolguk volt.
Vergil a kémiai oktatás magas szintjén beszélt velük, és felépítette őket addig, ameddig csak eljuthatott velük. Rövid életük most azonban véget ért - ráparancsoltak, hogy ölje meg őket. Ez elég egyszerű lenne. Csak mosószert kellene öntenie a tartályaikba, és sejtmembránjaik tüstént feloldódnának. Föláldozná őket a bizonyíthatóan laposféreg típusú menedzserek óvatosságának és rövidlátásának.
Vergil áhítattal figyelte a dolgukat végző limfocitákat. Gyönyörűek voltak. A gyermekei voltak, vér a véréből, gondosan táplálta, nevelte, operálta őket, legalább ezerbe személyesen, saját kezűleg oltotta be a biológiai anyagot. Most pedig szorgosan átalakították összes társaikat és így tovább és így tovább . . .
Akárcsak Washoe, a csimpánz, amely megtanította a gyerekét a süketnémák amerikai jelbeszédére. Továbbadták a potenciális intelligencia fáklyáját. Honnan tudhatná meg valaha is, hogy ki tudják-e használni teljes potenciáljukat?
Pasteur. - Pasteur - mondta ki hangosan. - Jenxler.
Gondosan előkészített egy injekciós fecskendőt. Összeráncolta a szemöldökét, miközben átdöfte a tűt az első kémcső vattadugóján, és belemártotta az oldatba. Aztán visszahúzta a dugattyút. A pasztellszín folyadék lassan megtöltötte a fecskendő tartályát: öt, tíz, tizenöt köbcenti.
Percekig tartotta a fecskendőt a szeme előtt, tudta, hogy valami elhamarkodott dolgon töri a fejét. Mostanáig, szólította meg magában teremtményeit, könnyű dolgotok volt. Gond nélkül éltetek. Üldögéltetek a szérumotokban, lebzseltetek, és felszívtatok minden hormont, mire csak szükségetek volt. Még csak dolgoznotok sem kellett, hogy megéljetek. Nem kerültetek súlyos próbák elé, nem ért benneteket stressz. Nem volt szükségetek rá, hogy használjátok, amit tőlem kaptatok.
Akkor hát most mit csináljon velük? Állítsa munkába őket természetes környezetükben? Ha befecskendezi a saját testébe, kicsempészheti őket a Genetrontól, és később még eleget megmenthet közülük ahhoz, hogy újrakezdhesse a kísérleteit.
- Hé, Vergil! - kopogott be Ernesto Vihar az ajtófélfán, és bedugta a fejét az ajtón. - Indul a patkányok ütőereiről készített filmünk. A 233-asban jövünk össze. - Tovább kopogtatott az ujjával az ajtófélfán, és szélesen elmosolyodott. - Téged is meghívunk. Szükségünk van a helyi ügyeletes zsenire.
Vergil lejjebb engedte a fecskendőt, és a semmibe nézett. - Vergil?
- Ott leszek - mondta Vergil közönyösen.
- Azért ne izgulj ennyire - mondta Villar sértődötten. - Nem várunk rád sokáig a premierrel. - Kihúzta a fejét az ajtónyílásból. Vergil hallgatta, ahogy léptei távolodtak a folyosón.
Csakugyan elhamarkodott dolog lenne. Visszanyomta a tűt a vattadugóba, visszafecskendezte a szérumot a kémcsőbe, aztán bedobta a fecskendőt egy alkoholos üvegbe. Visszatette a kémcsövet az állványra, aztán visszahelyezte az állványt a kelvinátorba. Mindeddig a pörgetőpalackon és a kémcsövek raklapján semmi más nem állt, csak a neve. Lekaparta a címkét a raklapról; és egy másikat ragasztott a helyére: “Laborhibás biocsip fehérjeminták; 21-32". A pörgetőpalackra is új címkét ragasztott, a következő felirattal: “Laborhibás patkányszérum; 13-14". Senki nem fog névtelen és elemezetlen laborhibákkal foglalkozni. A laborhibák szentek.
Gondolkodnia kell, és ehhez időre volt szüksége.
Rothwild és a MAB-program tíz vezető kutatója a nagyméretű képernyő előtt gyülekezett a 233-asban, egy üres laborban, amelyet most ülésteremnek használtak. Rothwild apró, mozgékony, jól öltözött, vörös hajú fickó volt, aki ellenőrként és közvetítőként működött az igazgatóság és a kutatók közt. A vetítőképernyő mellett ácsorgott, vakító krémszínű zakót és csokoládébarna nadrágot viselt. Villar odakínált Vergilnek egy avokádózöld műanyag széket, aztán leült a terem végében.
A bevezetőt Rothwild tartotta.
- Ez most a csoport E-64 termékének az áttörése. Mindnyájan hozzájárultatok... - bizonytalanul Vergilre pillantott - és most mindnyájan osztozhattok az . . . ööö . . . a diadalban. Azt hiszem, bizton annak nevezhetjük.
Az E-64 egy vizsgálatokra szolgáló biocsip prototípusa, melynek átmérője háromszáz mikrométer, szilikonalapú fehérje, amely negyvenhét különböző vércsoportváltozóra érzékény. - Megköszörülte a torkát. Ezt mindnyájan tudták, de az alkalom mégis ünnepi volt. - Május 10-én beültettük az E-64-et egy patkány ütőerébe, lezártuk a kicsiny bemetszést, aztán hagytuk, menjen az artériában, ameddig csak tud. Útja öt másodpercig tartott. Utána kivettük a patkányból a biocsipet. Azóta Terence csoportja “kifaggatta" a biocsipet, és értelmezte az eredményeket. Egy speciális vektorleképző program révén össze tudtunk hozni egy kis filmet.
Intett Ernestónak, aki megnyomta a vetítő videomagnójának egyik gombját. Számítógépes grafika villant fel a képernyőn - a Genetron animációs jelmondata, az operatőrcsoport stilizált aláírásai, aztán a képernyő elsötétedett. Ernesto eloltotta a teremben a világítást.
A képernyőn megjelent egy rózsaszín karika, amely előbb megnőtt, aztán szabálytalan tojás alakúra torzult. Az első mellett további karikák jelentek meg.
- Hatszoros lassítással vettük fel az útját-magyarázta Rothwild. És hogy egyszerűsítsük a dolgokat, a leolvasásnál töröltük a patkány vérének kémiai koncentrációját.
Vergil előrehajolt a széken, egy pillanatra megfeledkezett a bajairól. A koncentrikus körök hullámzó alagútján szalagok jelentek meg és futottak végig.
- Az ütőér vérárama - mondta Ernesto.
A patkány ütőerében folytatott utazás harminc másodpercig tartott. Vergilnek felállt a karján a szőr. Ha az ő limfocitái látnának, ugyanezt élnék meg, miközben végighaladnak egy véredényen... Egy hosszú, szabálytalan alagúton, amelyben simán folyik a vér, időnként megakad, apró örvényeket képez, az ütőér összeszűkül - a körök egyre kisebbek és kisebbek, amint a biocsip a falának ütődve megpattan vagy továbbhalad - aztán az út vége: a biocsip beékelődik egy hajszálérbe.
A képsornak egy fehér felvillanás vetett véget. A termet ujjongás töltötte be.
- És most - mondta Rothwild mosolyogva, miközben fölemelte a kezét, hogy helyreállítsa a rendet -, van valakinek valami megjegyzése, mielőtt bemutatjuk a filmet Harrisonnak és Yngnek?
Vergil egyetlen pohár pezsgő után kimentette magát az ünneplésből, és visszament a laborjába. Levertebbnek érezte magát, mint valaha. Hát hol van bennem az együttműködés szelleme? Tényleg azt hiszi, hogy meg tud birkózni egy olyan ambiciózus programmal, mint a limfociták, teljesen egyedül? Eddig sikerült- de azon az áron, hogy abba kell hagynia a kísérleteit, sőt talán meg kell semmisítenie a tenyészeteit is.
Jegyzetfüzeteit bedugta egy kartondobozba, aztán ragasztószalaggal lezárta a dobozt. A labor Hazel felőli oldalán egy Dewarpalackot talált, amelyet fedőszalag takart - “Overtone, ne nyúlj hozzá" -, azt tüstént le is tépte. Felragasztotta a címkét a dobozára, aztán letette a dobozt egy semleges helyre, a mosogató mellé. Aztán nekiállt elmosni az edényeit és rendet csinálni a labor ráeső felében.
Amikor majd eljön a szemle ideje, alázatos és könyörgő lesz, megadja Harrisonnak a győzelem elégtételét.
Aztán, lopva - a következő néhány hét során - ki fogja csempészni azokat az anyagokat, amelyekre szüksége van. A limfocitákat fogja utoljára kivinni, egy darabig, nem sokáig, a lakásán is tarthatja őket a frizsiderben. Kilophat tápanyagokat is, amelyekkel életben tarthatja őket, de dolgozni nem fog tudni többé velük.
Majd később eldönti, hogyan tudná a legjobban folytatnia kísérleteit.
Harrison ott állt a labor ajtajában.
- Elpucoltam mindent - mondta Vergil. Bűnbánóan, ahogy illett.