1.

La Jolla, Kalifornia

A téglalap alakú, palafekete tábla egy harsányzöld, fürtös koreai fűvel borított alacsony dombon áll. Íriszek vették körül, mellette pedig egy koival teli, sötét cementbe ágyazott forrás csordogált. A tábla utca felé néző oldalán vésett, vörös antikva betűk hirdették: GENETRON. A név alatt pedig jelmondat ékeskedett: “Ahol kis dolgok nagy változásokat hoznak".
A Genetron laboratóriumai és irodái egy U alakú, kopár, Bauhaus-stílusú betonépületben helyezkedtek el, amely körülölelte a téglalap alakú kertes udvart. A főépület kétszintes volt, szabadra nyíló folyosókkal. Az udvaron túl, közvetlenül egy mesterséges dombocska mögött, amelyet még nem telepítettek be zölddel, négyemeletes, fekete üvegkocka állt, amelyet villamos árammal biztosított drótkerítés vett körül.
Ez volt a Genetron két oldala: az egyikben a nem titkos laboratóriumok voltak, ahol a biocsipkutatások folytak, a másikban, a hadügyi szerződéses munkák épületében, a katonai alkalmazásokat vizsgálták.
A biztonsági előírások a nem titkos laboratóriumokban is szigorúak voltak. Az alkalmazottak lézernyomtatású azonosító jelvényt viseltek, a kívülállók laboratóriumokba való bejutását pedig gondosan nyilvántartották. A Genetron igazgatói - öt, a Stanford Egyetemen végzett doktor, akik az egyetem elvégzése után alig három évvel alapították a céget - hamar rájöttek, hogy az ipari kémkedés sokkal valószínűbb, mint az, hogy egy kémszolgálat behatol a fekete kockába. Ám a légkör a felszínen derűs volt, és mindent megtettek, hogy a biztonsági intézkedések ne legyenek feltűnőek.
A kócos, fekete hajú, magas, görnyedt vállú férfi, aki kikászálódott a piros Volvo üléséről, kétszer is tüsszentett, mielőtt átvágott az alkalmazottak parkolóján. A füvek már készülődtek a kora nyári allergiakeltő virágzásra. A férfi kedélyesen üdvözölte Waltert, a középkorú, agársovány, de izmos portást. Walter ugyanilyen kedélyesen ellenőrizte a jelvényét, átfuttatva a lézerleolvasón.
- Nem sokat aludt az éjjel, igaz; Mr. Ulam? - kérdezte. Vergil összecsücsörítette a száját, és megrázta a fejét.
- Házibulik, Walter. - Vörös volt a szeme, az orra dagadt az állandó törölgetéstől. A törölgetésre szolgáló mocskos, használt zsebkendő most a zsebében lapult.
- Nem tudom, dolgozó emberek, mint maga, hogy képesek hét közben bulizni.
- A hölgyek, Walter. Megkövetelik - mondta Vergil, miközben elment mellette. Walter vigyorogva bólintott, bár őszintén szólva kételkedett benne, hogy Vergil sokat etyepetyézne, házibulik ide vagy oda. Hacsak az ő fiatal kora óta a mércéket erősen le nem szállították, azzal senki nem etyepetyézik sokat, akinek ilyen gyöngén nő a szakálla.
Ulam nem tartozott a Genetron legvonzóbb alakjai közé. Százkilencven centiméter magas teste hatalmas lúdtalpakra támaszkodott. Legalább tíz kiló súlyfelesleg volt rajta, és harminckét éves korára már fájt a háta, magas volt a vérnyomása, és soha nem volt képes alaposan megborotválkozni.
A hangja sem volt az a megnyerő hang, amivel barátokat lehet szerezni - rikácsoló volt és enyhén reszelős, amellett hajlamos volt kissé hangosabban beszélni a kelleténél. A Kaliforniában töltött két évtized csiszolt valami keveset texasi tájszólásán, de amikor izgalomba jött vagy dühbe gurult, szinte bántó éllel tört fel belőle Texas.
Egyetlen, ami előnyös volt rajta: smaragdzöld, nagy és kifejező szeme, melyet dús szempillák öveztek. Ez a szem azonban inkább csak dekoratív volt. Széles, fekete keretes szemüveg takarta. Vergil rövidlátó volt.
Kettesével-hármasával vette felfelé a lépcsőket, erőteljes lábai nyomán zengtek az acélbeton lépcsőfokok. Az emeleten végigment a nyitott folyosón, majd belépett a Biocsip Főosztály műszerszobájába, amelyet közös labornak szoktak nevezni. Reggeleit rendszerint azzal kezdte, hogy ellenőrizte tenyészeteit az öt ultracentrifuga egyikében. Legfrissebb mintapéldányai éppen hatvan órája pörögtek 200000 g sebességgel, és most készen álltak az elemzésre.
Nagydarab férfi létére Vergilnek meglepően finom és érzékeny volt a keze. Kivette a méregdrága fekete titánrotort az ultracentrifugából, aztán lezárta az acél vákuumfedelet. Letette a rotort egy munkaasztalra, majd egyenként kivette és összehunyorított szemmel megvizsgálta a gombaszerű fedél alatti hurokra függesztett öt tömzsi kémcsövet. Minden kémcsőben több, jól körülhatárolt bézsszínű réteg alakult ki:
Vergil vastag fekete szemöldöke egyszerre rándult össze és emelkedett fel szemüvege vastag kerete mögött. Elmosolyodott, kivillantak fogai, melyeket barna foltok pettyeztek, mert gyerekkorában természetes fluortartalmú vizet ivott.
Éppen le akarta szívatni a pufferoldatot és a nemkívánatos rétegeket, amikor a laborban pittyegni kezdett a telefon. Letette a kémcsövet egy állványra, és felemelte a hallgatót.
- Közös labor, Ulam.
- Vergil, Rita vagyok. Láttalak bejönni, de nem voltál a saját laborodban . . .
- Ez a második otthonom, Rita. Mi van?
- Megkértél . . . azt mondtad . . . értesítselek, ha egy bizonyos úriember megérkezik. Azt hiszem, itt van, Vergil.
-	Michael Bernard? - kérdezte Vergil felemelt hangon. 
- Azt hiszem, ő az. De Vergil...
- Tüstént lemegyek.          
- Vergil...
Ulam azonban már letette a kagylót. Egy pillanatig vacillált a kémcsövek miatt, aztán ott hagyta őket, ahol voltak.
A Genetron recepciója a földszint keleti sarkának egyik félkör alakú kiszögellésében volt, panorámaablakok vették körül, és telirakták e: zöldellő cserepes dísznövényekkel. A reggeli napfény fehéren és vakítóan siklott végig az égszínkék szőnyegen, amikor Vergil a laboratórium felől belépett. Rita felállt az íróasztala mögött, amikor Vergil elment mellette.
- Vergil...
- Kösz - mondta Vergil, de szemét csak arra a jó megjelenésű, ősz hajú férfira meresztette, aki a recepció egyetlen kanapéja előtt álldogált. Nem volt kétséges: ez Michael Bernard. Vergil felismerte a fényképekről meg a Time magazin három évvel korábbi címlapfotójáról. Kezét nyújtotta neki, és szélesen elvigyorodott.
- Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Bernard.
Bernard megrázta Vergil kezét, de láthatólag zavarban volt. Gerald T. Harrison a Genetron feltűnően csicsás, reprezentatív irodájának széles dupla ajtajában állt, füléhez telefonkagylót szorított.
 Bernard most ránézett, mintegy magyarázatot kérve.
- Nagyon örülök, hogy megkapta az üzenetemet... - folytatta Vergil, mielőtt észrevette volna, hogy Harrison is ott van. Harrison tüstént elköszönt a telefonban, és lecsapta a hallgatót. - A ranggal bizonyos előjogok járnak, Vergil - mondta. Mosolygott, de valahogy túl szélesen, aztán tüstént odaállt Bernard mellé. - Elnézést... miféle üzenetet? - kérdezte Bernard.
- Ő Vergil Ulam, egyik vezető kutatónk - magyarázta Harrison készségesen.
- Valamennyien nagyon örülünk, hogy meglátogatott minket, Mr. Bernard. Vergil, később majd visszatérünk arra az ügyre, amit meg akartál beszélni.
Vergil egy árva szóval sem mondta Harrisonnak, hogy valamit meg akarna beszélni vele. Elkeserítette a régi, jól ismert érzés: megint keresztüllépnek rajta, és félretaszítják.
Bernardot korábban nem ismerte.
- Később, Vergil - mondta Harrison nyomatékosan.
- Hogyne, persze. - Elhátrált, könyörgően nézett Bernardra, aztán sarkon fordult, és visszakullogott a hátsó ajtóhoz.
- Ki volt ez? - kérdezte Bernard, miután kiment.
- Egy roppant ambiciózus fickó - mondta fojtottan Harrison. De mi kézben tartjuk.
Harrison magánirodája a laborépület nyugati végén volt, a földszinten. A falakat szépen rendezett, könyvekkel teli könyvespolcok szegélyezték. Az íróasztal mögött álló polcon szemmagasságban a Cold Spring Harborból való, jól ismert, műanyag spirálkötésű könyvek sorakoztak. Alattuk egy sor telefonkönyv - Harrison gyűjtötte a régi telefonkönyveket -, a legalsó polcokat számítógépes kézikönyvek töltötték meg. Az íróasztal vonalas grafikonokkal díszített fekete lapján bőr írómappa meg a PC képernyője állt.
Mire a laboratóriumok működni kezdtek; a Genetron alapítói közül csak Harrison és William Yng maradtak meg a cégnél. Mindketten elsősorban inkább üzletemberek voltak, mint kutatók, bár doktori diplomájukat kiakasztották szobájuk falára.
Harrison hátradőlt a karosszékében, kezét összekulcsolta a tarkóján. Vergil észrevette, hogy apró izzadságfoltok ütköznek ki a hónalján.
- Vergil, ez roppant kínos volt - mondta. Korán kopaszodni kezdett, ezért művésziesen elrendezte fehéresszőke haját, hogy ezt elrejtse.
- Sajnálom - felelte Vergil.
- Nem jobban, mint én. Szóval te megkérted Mr. Bernardot, hogy látogassa meg a laborjainkat.
- Igen. - Miért?
- Úgy gondoltam, érdekelné a munkánk.
- Mi is úgy gondoltuk. Ezért hívtuk meg mi. Nem hiszem, hogy egyáltalán tudott a te meghívásodról, Vergil.
- Úgy látszik, nem.
- A hátunk mögött jártál el.
Vergil az íróasztal előtt állt, és komoran bámulta a PC hátulját. - Vergil, te sok hasznos munkát végeztél nálunk. Rothwild azt mondja, egészen kitűnő vagy, sőt talán nélkülözhetetlen. - Rothwild volt a biocsipprogram irányítója. - És akkor most... ez.
- Bernard . . .
- Nem Mr. Bernard, Vergil. Ez. - Megfordította a PC-t, és megnyomott egy gombot a billentyűzetén. A képernyőn Vergil titkos számítógépes nyilvántartása pörgött végig. Ettől tágra nyílt a szeme, és összeszorult a torka, de becsületére mondva, nem kezdett el fuldokolni. Tökéletesen megőrizte az önuralmát.
- Nem olvastam teljesen végig, de úgy néz ki, hogy nagyon gyanús dolgokon töröd a fejedet. Esetleg olyanokon, amelyek nem etikusak. Mi itt a Genetronnál szeretjük betartani az irányelveket, különösen egyre emelkedő piaci pozícióinkra való tekintettel. De nem csak ezért. Szeretem .azt hinni, hogy mi etikus cég vagyunk.
- Semmit nem csináltam, ami nem etikus, Gerald.
- Igen? - Gerald leállította a futtatást. - Új DNS-összetevőket tervezel többféle, az Országos Egészségügyi Intézet által tiltott mikroorganizmushoz. És emlősállatokból származó sejtekkel dolgozol. Mi itt nem dolgozunk emlősök sejtjeivel. Nem vagyunk felkészülve a biológiai kockázatokra... a központi laboratóriumainkban nem. De feltételezem, be tudod nekem bizonyítani, hogy a kutatásaid biztonságosak és nem veszélyesek. Nem egy új járvány baktériumtörzsén dolgozol, hogy eladd a harmadik világ forradalmárainak, igaz?
- Nem - mondta Vergil.
- No jó. Ennek az anyagnak egy részét én nem értem, nem tudok eleget hozzá. De úgy tűnik, mintha megpróbálnád kiterjeszteni a mi MAB-programunkat. Ebben értékes elemek is lehetnek. - Kis szünetet tartott. - Mi a fenét csinálsz te, Vergil?
Vergil levette a szemüvegét, és megtörölgette a munkaköpenye aljával. Aztán hirtelen nagyot tüsszentett - hangosat és fröcsögőset. Harrison undorodó pofát vágott.
- Mi csak tegnap fejtettük meg a kódodat. Majdnem véletlenül. Miért rejtegetted? Van benne valami, amiről jobb szeretnéd, ha nem tudnánk?
Vergil szemüveg nélkül bagolyra emlékeztetett, és tehetetlennek látszott. Dadogva belefogott valamiféle válaszba, aztán elhallgatott, és előremeresztette az állát. Fekete szemöldöke fájdalmas értetlenséget tükrözött.
- Nekem úgy tűnik, dolgoztál valamit a mi géngépünkkel. Persze felhatalmazás nélkül, de hát te soha nem törődtél sokat a felsőbbséggel.
Vergilnek most már céklavörös volt az arca.
- Rosszul vagy? - kérdezte Harrison. Perverz gyönyörűsége telt benne, hogy kínos zavarba hozhatja Vergilt. Faggató arckifejezésére már-már kezdett széles vigyor telepedni.
- Semmi bajom - mondta Vergil. - Én biologikai munkát. .. végeztem... végzek.
- Biologika? Nem ismerem ezt a fogalmat.
- A biocsipek egyik mellékága. Autonóm, szerves számítógép...- Maga a gondolat, hogy erről ennél többet kell mondania, kínszenvedés volt számára. Azért írt Bernardnak - nyilvánvalóan eredménytelenül -, hogy jöjjön el megnézni a munkáját. Nem akarta a munkaszerződésében szereplő bérmunkafeltételek kikötései szerint az egészet átadni a Genetronnak. Nagyon egyszerű ötlet volt, még ha kétévi munkájába került is - két titkos és munkás évébe.
- Nagyon érdekel a dolog. - Harrison visszafordította a PC-t, és végigfutott az adatállományon. - Nemcsak fehérjékről és aminosavakról beszélünk. Te itt kromoszómákkal machinálsz. Emlősök génjeit rekombinálod, sőt látom, vírus- és baktériumgéneket keversz hozzájuk. - Szemében kialudt a fény, és kőszürke lett. - Te ebben a percben be tudnád záratni a Genetront, Vergil. Nekünk nincsenek biztonsági berendezéseink az ilyesmihez. Te még a P-3 követelményeit se tartod be a munkádban.
- Nem nyúlok hozzá reproduktív génekhez.
- Hát vannak másfélék is? - hajolt előre hirtelen Harrison a székén. Dühbe gurult, amiért Vergil megpróbálja efféle kutyaszarral etetni.
- Intronok. Olyan láncok, amelyek nem kódolják a fehérjeszerkezetet.
- És ezekkel mi van?
- Én csak ezeken a területeken dolgozom. És... további, nem reproduktív genetikus anyagot adok hozzájuk.
-	Ez az én fülemben fogalmi ellentmondásnak hangzik, Vergil. Nincs rá bizonyítékunk, hogy az intronok nem kódolnak valamit. 
- Igen, de . . .
- De - emelte fel Harrison a kezét. - Ez mind teljesen lényegtelen. Akármi máson törted is a fejed, tény az, hogy kész voltál megszegni a szerződésünket, elmentél a hátunk mögött Bernardhoz, és megpróbáltad megszerezni a támogatását egy személyes vállalkozáshoz. Igaz?
Vergil nem szólt semmit.
- Gondolom, nem vagy valami dörzsölt fickó, Vergil. Legalábbis az üzleti világ dolgaiban nem. Talán tudatára sem ébredtél a következményeknek.
Vergil nagyokat nyelt. Az arca még mindig céklavörös volt. Érezte, ahogy a fülében dobol a vér, elfogta a stressz okozta szédülés és rosszullét. Kétszer is tüsszentett.
- No, én most elmagyarázom neked a következményeket. Nagyon közel állsz ahhoz, hogy szétrugdossuk a seggedet, és konzervdobozban eladjuk kutyaeledelnek.
Vergil tűnődve felhúzta a szemöldökét.
- Fontos embere vagy a MAB-programnak. Ha nem lennél az, akkor egy szempillantás alatt repülnél innen, és személyesen gondoskodnék arról, hogy soha az életben ne dolgozhass többé semmiféle magánlaboratóriumban. De Thornton, Rothwild és mások azt hiszik, hogy talán még helyrehozhatunk. Igen, Vergil. Helyrehozhatunk. Megmenthetünk önmagadtól. Ynggel nem beszéltem a dologról. Nem is fogok továbbmenni . . . ha rendesen viselkedsz.
Összevonta a szemöldökét, és farkasszemet nézett Vergillel.
- Hagyd abba minden nem hivatalos tevékenységedet. Az adatállományodat itt tartjuk, de azt akarom, hogy fejezz be minden, nem a MAB-bal kapcsolatos kísérletet, és semmisítsd meg az összes organizmust, amellyel vacakoltál. Két óra múlva személyesen fogom átvizsgálni a laboratóriumodat. Ha ez nem történik meg, ki leszel rúgva. Két óra, Vergil. Semmi kivétel, semmi haladék.
-	Igenis, uram. 
- Ez minden.