BOHDAN PETECKI 
MESSIER 13

KOZMOSZ FANTASZTIKUS KÖNYVEK
SZERKESZTI KUCZKA PÉTER

BOHDAN PETECKI
Messier 13

TUDOMÁNYOS FANTASZTIKUS REGÉNY
KOZMOSZ KÖNYVEK

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Bohdan Petecki: Messier 13 Iskry, Warszawa, 1977
FORDÍTOTTA CZIBÓK ISTVÁN
A FEDÉL KORGA GYÖRGY MUNKÁJA
© Czibók István, 1981 Hungarian translation
I.
Fogalmam sem volt, hogyan jutottam arra a túlvilági helyre, töprengésre azonban egy szempillantásnyi idõm sem maradt. Az egymás után szinte robbanásszerûen elõgomolygó, vakító fényû, tömör és súlyos, az égõ plazmához hasonló füstfelhõk mindenfelõl körülvettek. Nem láttam az utat, amelyen jöttem, eltûnt, csupán a sziklák mögött lángoló szakadékot éreztem. Vákuumos csizmám nem védett a tûztõl. Ha rögtön rá nem találok a sziklapadra, azaz inkább csak keskeny bevágásra a kráter bazaltfalában, amely ebbe a pokolba vezet, már nem lesz hová sietnem.
A füst egyszerre ritkulni kezdett. A felhõk kavarogtak, s közvetlenül elõttem egy kis kerek nyílás tárult fel. Széles fennsíkot pillantottam meg, amelyen az elhamvadó tûz után csak imitt-amott vibráltak apró lángocskák. A füst mindkét oldalon halvány narancsszínûvé vált, lángra lobbant, azt kellett hinnem, hogy itt mellettem kel fel az ijesztõ szépségû nap.
Ekkor vettem észre Annát. Felém fordulva állt a fennsík szélén. Karjait széttárta, mint a gyerekek, amikor a madarakat utánozzák. A fény annyira elvakított, hogy nem láthattam sem a szemét, sem az ajkát, csupán fejének körvonalai rajzolódtak ki, mégis esküdni mernék, hogy mosolygott. Ugyanebben a pillanatban a vulkán kigõzölgésének maró ízét éreztem meg a számban. Arra gondoltam, hogy rés támadt a szkafanderen. De ennek már nem volt jelentõsége.
Elfordította a fejét, és ekkor vettem észre, hogy nincs egyedül. Pár méterrel mögötte megjelent anyám karcsú alakja, és amikor õt fürkésztem, a háta mögött ott termett apám. Vele együtt elõkerült Rud is, közönséges tréningruhában, ami teljesen érthetetlen volt ezen az átkozott helyen. Legutóbb a klubban voltunk együtt... hány éve is?
Lehetetlen. Teljesen lehetetlen. Hiszen...
Anna elindult. Egy lépést tett felém, és integetett. Izmaimat megfeszítve próbáltam felemelni lábamat a szikláról. Hiába. Kiáltásra nyitottam a számat, ebben a pillanatban az égõ fennsík hajszálvékony üvegként pattant szét. A lábam elõtt mély hasadék tátongott, lángnyelvek csaptak fel, s velük együtt egy égitest kérgének égett foszlányai repkedtek, ez semmiképpen sem lehetett a Föld. Amikor kisvártatva az egyik erõsebb kitörés egy pillanatra fellebbentette a füstfüggönyt, Anna már nem volt ott. Ha megtettem volna azt a lépést feléje...
 Sohasem tudom meg, hogy figyelmeztetni akart-e, vagy hívott is oda, ahol a feneketlen, tüzes nyílás húzódott. Egy hangot hallottam, aztán elborított a sötétség. A kráter, a füst, a lángnyelvek, minden eltûnt egy szempillantás alatt. Távoli, dallamos hangok. Ösztönösen mélyet lélegzek, és nem kis erõfeszítéssel kinyitom a szemem.
Álmok. Álmok szállnak rám. Már csak ez hiányzott. Most, amikor akár alszom, akár ébren vagyok, ha teszek valamit, vagy ha a mindennél rosszabb várakozásban telik az idõm, uralkodnom kell minden mozdulatom, minden szavam, minden érzésem felett. Amikor nem engedhetek magamhoz egyetlen olyan gondolattöredéket sem, amely nem méretett meg elõzõleg az emlékezetembe táplált információk szûrõjén, amelyek úgy vannak összpontosítva és rendszerezve, hogy egyetlen célt szolgáljanak. Szükség esetén emlékezetem képes arra, és meg is kell tennie, hogy a hozzákapcsolt berendezés segítségét igénybe vegye. Csakhogy ebben a berendezésben nincsen a múltamra vonatkozó adat. Nincs említés a légikatasztrófáról, amely miatt a másodperc törtrésze alatt egyedül maradtam a világon. Nincsenek ott a gondolatok, amelyek megfordultak a fejemben, amikor a pályaudvaron várakozva, ahonnan valamennyien együtt készültünk szabadságra utazni, megpillantottam a robbanás távoli villanását, és meghallottam az iszonyatos, tompa morajlást, amelybe azonnal beleszövõdött a mentõk szirénázása. Mentésrõl szó sem lehetett, ezzel már jóval azelõtt tisztában voltam, mint hogy a szomorú és gondterhelt reptéri dolgozók odajöttek hozzám, és “beszélgetésre” hívtak a fõnöki irodába. Nem is mentem be velük, és nem mentem el a szimbolikus temetésre sem, amelyet nagy ügybuzgósággal rendezett meg a pilóták helyi klubja. Jelképesen persze, hiszen az áldozatok holtteste...
Elég. Különben még bebizonyosodik, hogy Bess kétségei, amikor felkerestem, hogy az operatív csoporthoz kérjem át magamat, nem is voltak olyan értelmetlenek, mint akkor gondoltam. Annyi bizonyos, hogy nem volt õszinte. Annyit hímezett-hámozott, hogy a végén én magam kérdeztem meg, továbbítja-e a Központnak a javaslatomat. Vagy talán attól fél, hogy át akarok menni a “Hármashoz” pillanatnyi megingásom következtében, és ezzel nem kíván közösséget vállalni. Nem várva a feleletére, amelyet egyébként sem sietett el, megkérdeztem még, hogy véleménye szerint lesz-e valami jelentõsége elhatározásom elõzményeinek, ha már az operatív csoportban leszek és megkapom a konkrét feladatokat. Erre sem válaszolt. A tapintat nem volt az a tulajdonság, amely megkülönböztette a többi NVÜ-funkcionáriustól. Egyikünk sem volt tapintatos. Ez velejárt a munkánkkal.
Elsõ beszélgetésünk végén közöltem, hogy egy hét múlva visszatérek, és búcsú nélkül távoztam. Lehet, hogy ez használt, de az is lehet, hogy mégis meggyõztem, mert három nap múlva megkaptam a kinevezést. Másnap reggel felszámoltam a dolgaimat a Naprendszer Védelmi Ügynökség központi hivatalában, és átköltöztem az Atlasz déli lábánál levõ gyakorlótérre. Ott váltam gyakorlati emberré én, a teoretikus, aki addig feldolgoztam az összegyûlt adatokat, ellenõriztem a jelentéseket, és idõrõl idõre kialakítottam az NVÜ tevékenységének ideológiáját, tudósok által szított sajtótámadások tüzében. Ügynök lettem, egy azok közül, akik eddig a szememben csupán a funkcionáriusok névtelen seregét jelentették, akik a számtalan világûrbeli bázison és állomáson tevékenykedtek. Számomra csak egy-egy információs számot jelentettek a komputerek memóriaegységébõl, akiket a központi archívum nyilvántartott.
Nem voltam újonc. Már nem gyötörtek meg a szociológiai, pszichológiai és alkalmassági teszteken. Egy alig rövidített taktikai tanfolyamot végeztem a Ganymedesen meg a Spi-11 galaktikai laboratóriumban, ugyanabban, ahol negyven évvel ezelõtt elsõként fogták fel a Messier 13 csillagkép felõl érkezõ jeleket. Most már a csillagok felé repültem, a középkori csillagásznak, a csillagködök elsõ rendszerezõjé-nek katalógusából ismert tizenhármas csillagkép irányába. Utazásom végpontja mégsem számított nagyon távolinak. A szomszédos galaktika szélén várt rám a Millsnek, a miénktõl nem sokban különbözõ napnak, a negyedik bolygója, a Petty, amelyet két felfedezõjérõl: Peterssenrõl és Tytkinrõl neveztek el, és amelyen már néhány évtizede földi tudósok tartózkodtak. Tudósok meg olyanok is, mint én. Bár ez utóbbiak nem magán a bolygón munkálkodtak, hanem csak az egyik holdján.
A hang, amely elûzte szorongató álmaimat, és arra késztetett, hogy a szememet kinyissam, tovább tartott. Olyan volt, mint egyetlen feszített húr csendes zúgása. Eltelt még néhány másodperc, mire megértettem, mit jelent. Az ûrhajó kiért a fekete idõfolyosóból. Visszatértünk egyáltalán nem kifogástalan érzékeink világába, még ha ez a világ légüres tér volt is.
Most hanyatt kellene feküdnöm, mozdulatlanul, várni, amíg elhallgat a figyelmeztetõ jel. De mit tegyek, ha órák óta nem csináltam mást. Aludtam, ahelyett hogy az éjszakát vártam volna. Ekkor tehát a változatosság kedvéért elhatároztam, hogy felkelek.
Már csaknem háromszáz éve ismeretesek a végtelen térben a szupernagy gravitációs mezõk, amelyeket a csillagászok eleinte csak az ún. fekete lyukakhoz társítottak. Amikor két évszázaddal korábban Vivien nyilvánosságra hozta elméletét, amely végleg lezárta az Einsteinnel kapcsolatos spekulációkat, oly módon, hogy a matematika új résztudománya magába ötvözte az egész geometrodinamikát a relativitáselmélettel, mint egy bizonyos kivételes esettel együtt, kiderült, hogy a gravitációs mezõket kísérõ jelenségek lehetõvé teszik, hogy az ember elvileg végtelen sebességgel utazzék galaktikákon át. Alig ötven évvel késõbb elõállították az elsõ olyan ûrhajókat, amelyek felhasználták a saját erõmûvükben létrehozott mesterséges gravitációs mezõket. Száz év óta a metagalaktika nyitva áll az ember elõtt. Egy távoli csillagrendszerhez, amely mondjuk huszonnégyezer fényévre van, el lehet jutni a másodperc törtrésze alatt, csupán azt az idõt kell hozzászámítani, amely alatt el lehet jutni arra a helyre, ahol az elõírások megengedik a szupernagy gravitációs mezõk stimulálását. Nem szabad ugyanis a fekete folyosókba behatolni a naprendszer üstököseinek aféliumai elõtt, és nem szabad távolabb elhagyni, mint a célba vett bolygótól való megfelelõ távolságban. Más szóval: így csak olyan helyre lehet utazni, amelynek a koordinátái megfelelõ pontossággal megállapíthatók a start elõtt, és amelyek jól ismertek, hogy a pilótákat ne lephessék meg a navigációt akadályozó körülmények. – Hiszen ha az idõfolyosóból kilépõ legénység nem ismeri a cél paramétereit, sokkalta rosszabb helyzetbe kerül, mint az ókori hajósok, amikor a vihar lesöpörte a fedélzetrõl a mérõeszközöket és térképeket, és ráadásul eltörte az árbocot meg a kormányt. A földi berendezések, mint a kronométerek vagy az információs hálózat, az ilyen utazás alatt nem mûködnek. Minden információnak, akár az ember idegszálain, akár az automaták számára készített mesterséges idegeken áramlik át, idõre van szüksége. Márpedig ez a tényezõ a fekete folyosókban nem látszik. Az úticélra vonatkozó pontos adatok bekódolása nélkül az embereknek nemcsak a visszatérésre, de még bármely naprendszer elérésére sem volna a legkisebb esélyük sem.
Az ûrhajó, amelynek fedélzetén tartózkodtam, olyan úton haladt, amelyet nemcsak elméletben, de gyakorlatban is több ízben ellenõriztek. A Földrõl a Pettyre vezetõ utat alighanem már tizedik alkalommal tette meg. Berendezéseket szállított oda meg tudósokat, történészeket, régészeket, egxobiológusokat, másokat pedig visszahozott. Tévedésrõl szó sem lehetett. Mindössze annyit állapítottam meg, hogy a fekete folyosó elhagyását jelzõ hang, amint a kézi kalkulátorom regiszterén megjelenõ számok tanúsították, jó negyed miliparszekkel korábban hangzott fel, mint kellett volna.
A metagalaktika száz év óta nyitva áll az ember számára. Megvizsgáltuk a tér jókora darabját, megtaláltuk a világok millióját, amelyekrõl milliónyi ember írt doktori disszertációt. Egyet nem találtunk csupán: civilizációt. Legalábbis addig, amíg a Messier 13 felé irányított expedíció véletlenül rá nem akadt útközben a Mills-rendszerre, és benne csaknem a nap-ekoszféra kellõs közepén keringõ bolygóra. Ezen a bolygón volt élet. Magas fejlettségû civilizáció létezett. Valaha. Persze maradtak utána berendezések, építmények. Nem maradt azonban élõ tanúja a hajdani ragyogásnak. Vagyis a Kapcsolat apostolai újabb vereséget szenvedtek, a régészek számára viszont nem várt paradicsom tárult fel. Õk azután el is foglalták a bolygót, és az õ birtokukban van mind a mai napig.
Legalábbis, õk így gondolták. Valójában az elsõ perctõl fogva a Petty holdján elhelyezett NVÜ-állomásunk diszkrét védelme alatt álltak. Nem lehetett csak úgy magukra hagyni a tudósokat. Túlságosan ki voltak éhezve a Kapcsolatra, következésképpen meggondolatlanok voltak. Arról, hogy az egyik holdon a mi állomásunk mûködik, nem volt tudomásuk, legalábbis úgy tettek, mintha nem tudnának róla. Nekünk ez egyébként közömbös volt.
Az elsõ jelzések a rejtélyes jelenségekrõl, amelyeket a Pettyn dolgozó tudósok tapasztaltak, megközelítõleg egy hónappal ezelõtt jutottak el Központunkba. Valaki világító spirálokat vett észre a látóhatár fölött, néhány régész a saját szemével látott kisebb repülõ objektumokat, a bázis pilótája pedig azt jelentette, hogy egyik ellenõrzõ repülése során erõs reflektorokat pillantott meg a földön, a kutatóállomásoktól, azaz az emberektõl is néhány ezer kilométerre levõ helyen. Ekkor a Petty holdján elhelyezett NVÜ-állomás egyszerre kulcsfontosságúvá vált. Azonnal útnak indult egy jelentõs csoport, hogy megerõsítse az addig csupán kétfõnyi legénységet. Az expedíció élén maga Bess állt. Én pedig éppen ekkor kaptam meg az elsõ feladatot azóta, hogy az íróasztaltól megváltam. Csak általuk ismert okokból helyezett a “Hármas” vezetõsége az ûrhajó legénységébe, amely a tudósok soron következõ csoportját vitte a Pettyre. Fotonikusként utaztam, mint a negatív szelvényes mérési módszer szakembere. Nos, ehhez többé-kevésbé valóban értettem is. És mivel a Pettyn éppen a rejtélyes jelentésekkel kapcsolatban volt szükség mérési szakemberre, így az ûrhajón tartózkodásom indoklásában még valami igazság is volt. Persze csak valami. A teljes igazságot nem kellett tudniok.
Feltápászkodtam, kiegyenesedtem. A szemem elõtt karikákat láttam, gyorsan meg kellett támaszkodnom a kabin falán. Ez volt a helyzet: száz éve repülünk így, de még senki sem volt képes kitalálni megfelelõ árnyékolást a szupererõs gravitációs mezõk hatása ellen, még ha azokat maguk az ûrhajók erõmûvei hozzák is létre. Nem voltak károsak az egészségre, de megbénították a mozgáskészséget és a gondolkodást. Már ami a pilótákat és a legénységet illeti. Mi ugyanis nem engedhettük meg, hogy a környezettel való gondolati kapcsolatunkat akár egy pillanatra is akadályozhassa bármi. Ezért aztán a NVÜ Mûszaki Akadémiája külön a számunkra kialakította a személyes korrekciós berendezést. A többi már csak megfelelõ kiképzés és gyakorlás kérdése volt.
Végigzongoráztam a szkafanderembe varrt vörös lemezke billentyûin, és máris jobban éreztem magamat. A figyelmeztetõ jel továbbra is mûködésben volt. Ha meg akarok maradni a legénység közönséges tagjának, nem árulhatom el, hogy a fekete folyosó elhagyása számomra egyszerûbb, mint a többieknek. Csakhogy elég sokat aludtam. Aludtam és álmodtam. Szükségem volt a mozgásra. Embereket akartam látni. Nem volt kedvem várni. Azonkívül ott volt még az idõrepüléshez való túl gyors visszatérés problémája. Ezzel, fizikai állapotomtól függetlenül, nem késlekedhettem.
Kiléptem a folyosóra. A lámpákat kikapcsolták, csupán a falak foszforeszkáltak halványan. Átléptem a régi rakétára emlékeztetõ ovális ajtó magas küszöbét, és az irányítóteremben találtam magamat, így neveztük a legnagyobb kabint, amelyben szabad idõnkben szoktunk összeverõdni, hogy zenét hallgassunk, együnk valamit vagy elbeszélgessünk. Az utóbbi számomra egyáltalán nem volt sürgõs, mégis akár akartam, akár nem, a többiekhez hasonlóan kellett viselkednem. Õk pedig túlontúl is barátságosak voltak. A hatfõnyi legénységbõl, a pilótákat is beleszámítva, öten elõször repültek a Pettyre. Majd szétfeszítette õket a büszkeség, a kíváncsiság. Önmaguknak sem vallották be. Kizárólag a feltárások szakmai oldaláról beszélgettek. Elleplezni mégsem tudták, legalábbis elõttem nem. Váratlan elhallgatásaikból, félszavaikból, önkéntelen mozdulataikból, valahányszor a beszélgetések véletlenül a legutóbb tapasztalt rejtélyes jelenségeket érintették, minden nehézség nélkül meg lehetett érteni, hogy mindegyikük a Kapcsolat istenségének áldoz vágyaiban. Hiszen tudósok...
Abban a pillanatban, amikor átléptem az irányítóterem küszöbét, a figyelmeztetõ jel elhallgatott, mintha késsel vágták volna el. Ennek következtében megjelenésem sokkal természetesebbnek tûnt, mint számítottam. Nem kellett állítólagos rossz közérzetemet ecsetelgetnem, amelyre pedig még a folyosóban felkészültem.
– Helló – mormogtam, és az ablakot utánzó négyszögletes ernyõ alatti szabad fotel felé indultam. Mögötte helyenként aranyszínnel átszõtt, örökké fekete légüres tér terjeszkedett. Az ernyõ ezt a fekete színt sötétkékre festette át, így az égboltot a földihez tette hasonlóvá. Talán nekik szükségük volt erre.
Warda felém fordult és elmosolyodott. Rögtön utána elkomolyodott, jelentõségteljesen felvonta szemöldökét, és ujját a szájára tette. Ránéztem, azután kérdõ pillantást vetettem a rádióapparátus elõtt ülõ Barcewra. Az csak egy futó pillantást vetett rám, s állával az elõtte villódzó jelzõlámpákra mutatott. Közelebb mentem és megálltam a háta mögött.
– Mi történt? – kérdeztem, és úgy tettem, mintha nem vettem volna észre, mennyire el van foglalva.
Hosszabb ideig váratott a válaszra. Végül megcsóválta a fejét, és ismét rám nézett. Tekintetében feszültség vibrált.
– Rövidesen megtudjuk – dörmögte. Mutatóujjával a vezérlõasztal szélén kopogott, és hozzátette: – Zamfi és Leski a vezérlõpultnál vannak. Kérték, hogy ne zavarjuk õket. Számításokat végeznek. Amint valamit megtudnak... – felemelte a hangját.
Wardára néztem. Elkapta pillantásomat, és szó nélkül mutatott a fotelra, amely felé az elõbb igyekeztem. Ezúttal éltem a meghívással.
– Mirõl van szó? – kérdeztem ismét, halkan, hogy jóakaratomat bizonyítsam. – Miért ébresztettek minket ilyen korán?
Warda elmosolyodott, megfordult a fotelban, fejét a vállamhoz közelítette.
– Annyit mondtak csak, hogy semmi vész – suttogta. – Úgy látszik, hogy valami hírt kaptak, vagy pedig a tachdar talált elõttünk valamilyen sugárzásféleséget – tette hozzá meggyõzõdés nélkül. Megesküdtem volna, hogy a száján volt már az “objektum” szó. A tachdar egy objektumot talált. Igen, mindegyikük errõl ábrándozik. És egyiküknek sem jut eszébe, hogy a Föld számára az ilyen találkozás egyáltalán nem biztos, hogy jót jelent. Lehet, hogy az ellenkezõjét.
– Semmi mást nem tudnak? – vetettem oda közömbös hangon, közben arra gondoltam, hogy meg kell tudnom, mirõl van szó, mégpedig sürgõsen. Mielõtt valami butaságot elkövetnének... amennyiben tényleg volt elõttünk valami. Még ha csak sugárzás vagy hullámnyaláb, tehát valami olyasmi, ami esetleg akár így, akár úgy mégiscsak érdekes adatokat szolgáltat.
Felsóhajtott. Végigsimította dús fehér üstökét, és visszatért az elõzõ helyzetbe.
– Megígérték, hogy jelzik, ha ellenõrizték az adatokat – mondta szomorúan. Még õ is. Az egzobiológusok nesztora... még apám is járt az elõadásaira. Apám...
– Van összeköttetésünk a Pettyvel? – kérdeztem gyorsan. A fejét rázta.
– Nincs – válaszolta. – Azaz egy perccel ezelõtt még nem volt – helyesbített. 
– A folyosóban kell lennünk – tette hozzá magyarázóan.
Felálltam. Közömbös arccal nyújtózkodtam egyet, és kényelmes léptekkel az ajtó felé indultam. Warda csodálkozó tekintettel nézett utánam. Ezt azonban nem vettem észre. A küszöbön ‘majdnem összeütköztem Lénával, és félre kellett állnom, hogy utat engedjek neki. Vékonyka világos kezeslábasban volt, és úgy látszott, hogy pár perce riadt fel álmából. Bizonyára így is volt. Nem volt ideje, hogy a tükörbe nézzen. Fogalma sem volt, hogy néz ki. Gesztenyebarna haja, amely rendesen lágy hullámokban göndörödött, most szénaboglyaként ágaskodott a fején. Persze azt nem lehetett mondani, hogy csúnya volt. Még csak nem is a kezeslábas zavart, amely jóformán semmit sem takart el. Csak az jutott eszembe, hogy egy tudósnak több ezer fényév távolságban földi hálószobájától nem kellene így kinéznie. Arra is gondoltam, nem csoda, hogy Barcew Léna társaságában zavaros tekintetû, esetlen kamasszá változik, holott a korai amerikai kultúrák elismert tekintélyû szakembere, és egyik oszlopos tagja az Atlantisz elõtti Régészeti Intézetnek. Hány éves lehetett? Negyven? Ötven? Mindenesetre ereje teljében levõ kisportolt férfinak látszott, aki ráadásul agglegény.
– Itt vagytok? – kérdezte lihegve Léna. – Mi történt? – Izgatott tekintettel mért végig bennünket. – Értékeltem az adatokat, és úgy érzem, túl korán léptünk ki a folyosóból...
– Nyugalom – dünnyögtem mosolyogva. – Várjuk a hírekét az irányítóból. Õk is ellenõrzik az adatokat... és úgy látszik, van mit ellenõrizniük... meglehetõsen váratlanul. Persze nem komoly a dolog – tettem hozzá megnyugtatóan, és igyekeztem kitérni elõle. Megállított, tenyerével megérintve a vállamat.
– Hová mész? – kérdezte meglepetve. – Hogyhogy váratlanul? – kérdezte tanácstalanul. – Miféle hír?
Barcew felállt, és néhány lépést tett felénk. Végül megállt, tüntetõén elfordította tekintetét Léna kezeslábasáról, és gondterhelten nézett rám.
– Hamarosan megjön a jelentés – vetette oda jeges hangon. – Többet egyelõre nem tudunk...
Határozott mozdulattal kiszabadítottam a karomat, udvariasan eltoltam a nõ kezét, és kimentem. Elhaladtam a tartalék információs berendezés, aztán a hajtómûhöz vezetõ lift bejárata mellett, és megálltam az ekranizációs vezetékek sûrû hálózatával biztosított acélajtó elõtt. Pillanatnyi habozás után kinyitottam a komplikált zárat, és bementem.
Az ajtóval szemben a hatalmas képernyõ elõtt Zamfi ült mozdulatlanul. A fotel támlája mögül csak fekete fejét láthattam. Meg sem mozdult, amikor beléptem. Bizonyára meg sem hallotta a mágneses zár kattanását. A csillagokkal tarkított, fekete légüres tér képe függõlegesen helyezkedett el szeme elõtt, át- meg átszõve rendszertelenül felvillanó fényvonalakkal. Tisztában voltam vele, hogy a komputer a Leski által ellenõrzött számítási adatokat viszi fel a képernyõre. Leski a kabin ellentétes oldalán ült az ûrhajó fõkomputeré-nek széles, félkör alakú vezérlõpultja elõtt. Ujjait mozdulatlanul tartotta a billentyûk fölött. Õ sem árulta el a legkisebb mozdulattal sem, hogy észrevette behatolásomat a vezérlõterembe, amely mindenképpen az elfogadott szokások nyílt megsértését jelentette. Az irányítást nem szabad megzavarni, pláne nem, ha különleges esemény történik. Az ügyelet szent dolog. Hát még akkor, amikor az ûrhajó valamilyen nem várt komplikációk következtében idõ elõtt kilép a fekete folyosóból.
A kabin közepére mentem és megálltam. Kis ideig néztem a képernyõt, és megpróbáltam kikövetkeztetni valamit az egymást követõ adatokból, miközben tekintetem véletlenül a teleran négyszögletes kijelzõjére tévedt. Határozott zöld vonal futott a közepén. Tehát minden rendben. A Petty a cél felé irányítja már az ûrhajót. Akkor meg miért van ez az egész zûrzavar? És miért esik hirtelen a sebességünk csaknem nullára, amit a másodperc töredéke alatt észrevettem, miután a telerant fürkésztem?
Ismét a képernyõre néztem, és hirtelen valami felderengett bennem. Nem teketóriáztam tovább, gyorsan odamentem Leskihez, és megálltam a háta mögött.
– Mi történik itt? – kérdeztem a kelleténél kissé hangosabban. – Miért állunk?
Ezt az egyet még megtehettem. Adtam a kíváncsiskodót.
Leski összerezzent. Gyorsan felém fordította napbarnított arcát. Meglepõdés tükrözõdött rajta, de leplezetlen izgalom is. A várakozás láza volt benne. Annyira hatása alatt volt, hogy szokatlan megjelenésem sem tûnt fel neki.
– Mindjárt meglátjuk... – mondta felindultságtól remegõ hangon. – Most fejezem be a pályaadatok ellenõrzését...
Ezt felesleges volt mondania. Magam is észrevettem, hogy az ûrhajó már egy bizonyos cél felé halad. Csakhogy több millió kilométeres körzetben semmiféle olyan cél nem lehetséges, ami minket érdekelne. Sõt semmiféle, cél nem lehetséges.
– Meteoritok ? – kérdeztem, tovább tettetve. – Vagy valami sugárnyaláb?
– Meglátod... – ismételte sokat ígérõén, és jelenlétemrõl megfeledkezve visszafordult a vezérlõpulthoz.
Még megvolt az a reményem, hogy kozmikus katasztrófa során elégett égitest egy eltévedt darabkájának elég ritkán tapasztalható esetérõl van szó. De mindenesetre fémdarabnak kellett lennie, ami valóban nem volt kizárt, de nagyon kevéssé valószínû. A ferroindukciós érzékelõk nem hagytak kétséget az utunkban álló test szerkezetét illetõen. Ha azonban mégis valami olyasmi ez, aminek nem lenne szabad itt jelentkeznie, akkor küldetésem elõbb befejezõdik, mintsem azt bárki feltételezhette. Jószerével mielõtt elkezdõdött.
Egyelõre várnom kellett. Egy mozdulattal megérintettem a kesztyûmben elhelyezett kis táblácskát, amelynek révén bármelyik pillanatban kapcsolatba léphettem a Petty holdján levõ NVÜ-bázisunkkal, aztán visszamentem a zárt ajtóhoz, és nekitámasztottam a hátamat. A vezérlõteremben nem volt harmadik fotel.
Nem kellett sokáig várnom. Öt-hat perc múlva Zamfi felszisszent. A képernyõn megálltak a vonalak. Leski érthetetlenül mormogott valamit, azután gyorsan felállt, és az analizátorhoz lépett. Vagy harminc másodpercig állt elõtte bólogatva, mintha azt akarta volna mondani, hogy a. berendezés minden feltételezését igazolta, végül az adó-vevõ készülék felé indult. Az utolsó pillanatban sikerült útját álmom.
– Mi ez? – kérdeztem olyan hangon, amely még saját magam számára is kissé agresszívnek tûnt. – Mi a terved?
Leski megmerevedett. Lassan felemelte a fejét, és meglepett tekintettel mért végig, mintha csak most venné észre, hogy itt vagyok. Csodálkozó arckifejezése fokozatosan kedvetlenné változott, késõbb ellenségessé. Az emelkedett hangulat, amelyet az iménti felfedezés keltett, nyomtalanul elmúlt. Kiábrándultság és rossz szájíz maradt csupán. Egyet nem tagadhattam meg tõle. A reflexet. Egybõl rájött. Na persze, végül is jól ismerte a világûrt és a benne kötelezõ szabályokat. És senki más nem engedhetett meg magának olyan hangnemet vele szemben, mint amilyet én használtam az elõbb. És senki más nem lépett volna be a vezérlõterembe ilyen kritikus pillanatban.
– Te... – sziszegte. Tekintete elkerülte az arcomat, és Zamfi felé irányult. Az dermedten ült, ujjait változatlanul a már kialudt képernyõ alatt sorakozó billentyûk felett tartotta.
Bólintottam.
– Igen – erõsítettem meg nyugodt hangon. – Kellemetlen számomra, Leski, mégis tudnom kell, mirõl van szó és mit akartok tenni. Mesterséges tárgy, ugye?
Ismét futó pillantást vetett Zamfi felé, mintegy a segítségét kérte, azután elfordult, és mozdulatlanná vált.
– A “Hármas” tagja vagyok – mondtam még mindig nyugodtan. – De hát ezt ti is tudjátok! Tényleg azt akarjátok, hogy az utasítások szerint cselekedjem? Jól meggondolták azok, akik kiadták... tiszteletben kell tartanotok a munkájukat. Nekem mindenesetre azt kell tennem. Talán megegyezésre juthatunk...
Csend. Még egy pillanatot vártam, azután használtam az adómat. Természetesen rejtjeleztem a jelentésemet, de olyan kódot alkalmaztam, amelyet a laikusok is jól érthetnek, hogy legalább ebben az esetben ne hagyjam õket kétségek közt.
A válasz szinte azon nyomban megérkezett. Egyidejûleg a teleran ernyõjérõl eltûnt a Petty állomásának jelzése. Az ûrhajó fölötti ellenõrzést az NVÜ-bázis vette át a holdról. Ezt bármelyik egységgel megtehették területükön belül. Úgy is lehet mondani, hogy ettõl a perctõl az ûrhajó és legénysége kényszerhelyzetbe került: Engedelmeskedniök kellett, ha ismét fogni akarják a célbázis irányjelzését és a navigáció lehetõségét..
– Rendben – mondtam ismét Leski háta mögött állva. – Most pedig hagyjátok abba a szembekötõsdit. Nem akartam kellemetlenséget okozni nektek, de megvan a magam munkája. És el kell végeznem, mint ahogy ti is elvégzitek a magatokét. Tehát...
– A munkáját! – szakított félbe Zamfi gúnyosan. – A Naprendszer Védelmi Ügynöksége – tette hozzá nyomatékkal. – Szép kis munka. Ha legalább egyszer végiggondolná valamelyikõtök, mitõl is akarjátok védeni a mi kis világunkat! Igazából mit akartok elvenni tõle!
– Csillapodj! – szólalt meg végre Leski. – Kár a szóért. Õk nem gondolják végig. Õk tudják. Pontosabban azt hiszik. Jól van – fordította felém arcélét, ami azt akarta jelezni, hogy most közvetlenül hozzám fordul. – Elõttünk egy nem azonosítható objektum van, amely nem a természet alkotása. Ráhangoltuk a sebességet, és közeledünk feléje... a találkozás nagyjából... – kis szünetet tartott, és rápillantott a mutatókra – tíz perc múlva következik be. Ne izgulj – folytatta kötekedõén –, nem állt szándékunkban odamenni. Szondát akartunk küldeni...
– Személyzettel? – vágtam közbe.
Legyintett, aztán rögtön visszanyerte lelki egyensúlyát.
– Ti automatákat küldenétek? – válaszolt kérdéssel.
Már eleget tudtam. Azt is tudtam, mit kell tennem, mielõtt mûködésbe lépett volna minikészülékem, hogy közölje a bekódolt utasításokat.
– Pontosan ezt fogod tenni – feleltem Leskinek. – Szondát küldesz. A személyzetnek azt mondod, hogy... galaktikán túli meteorittal találkoztál. És hozzáteszed, hogy az irányítók a Pettyn nem adtak engedélyt a repülés megszakítására. Felfegyverzett szondát választasz... remélem, tudod, mire gondolok. Baráti érzéseket tápláltok minden lehetséges civilizáció iránt, mégis vannak ilyen szondáitok a fedélzeten. Egyet nem gyõzöl majd sajnálni: nem fogod megvárni a visszatérését. Azt nem kell mondanom, hogy nemcsak automaták fognak benne utazni... és azt hiszem, az is világos, ki fogja kezelni azokat a fegyvereket. Ha semmi olyat nem találok, ami iránt érdeklõdnünk kellene, érintetlenül el fogjuk küldeni nektek a Pettyre az egész objektumot. Ha azonban ...
– Ha – vágott a szavamba Zamfi – találnak ott élõlényt, akkor legalább azonnal eloszlanak a felfedezett civilizációval szembeni kétségeik... – hangja a haragtól fulladozott. Amit mondott, ironikus is lehetett volna, ha sikerült volna lepleznie a fájdalom érzését. Megérthettem volna. Csakhogy nem akartam. Ráadásul nem is tudtam. Amint már megmondtam, mindegyikünknek megvolt a maga munkája...
– Így vagy úgy, valamit küldünk nektek – fordultam az ajtó felé. – Egyelõre üljetek nyugodtan, amíg el nem indulok. Azután elmondjátok a többieknek, hogy s mint... már ami a meteoritot illeti. És ne próbáljátok keresztülhúzni a számításaimat... Amint jelentettem a mieinknek, hogy indulásra készen állok, felvehetitek a kapcsolatot a Pettyvei, különben, amikor ezt most mondom, már el is indultak. És még egyet – vetettem hátra –, gondoljatok rólunk, amit akartok, az emberek biztonsága s vele együtt persze valamennyiõtök biztonsága, akik itt a fedélzeten vagytok, számomra sokkal fontosabb, mint bármilyen “kapcsolat” idegenekkel. Viszontlátásra.
Nyugodtan becsuktam magam mögött az ajtót-, s útközben ellenõrizve a szkafanderem becsatolását, elindultam egyenesen a folyosó vége felé. A zsilipkamrában megtaláltam a sisakomat és az ûrruhámat. Öt perccel késõbb a zsilipkamrán túli térben bemásztam a szétlapított golyó formájú jármû kicsiny bejáratán. Ebben a helyiségben benne volt a világmindenség végtelensége. Atmoszféra, hõmérséklet, élet, mindez már mögöttem maradt, túl a zsilip túlsó bejáratán.
Utoljára ellenõriztem a szonda és a szkafander összeköttetését, egy pillantást vetettem az aggregátorok feszültségmutatójára meg az annihilátor transzformátorára, utána ösz-szeköttetésbe léptem az ûrhajó vezérlõtermével.
– Adjátok meg az objektumra vonatkozó összes adatot – mondtam magam elé. – És mindent, amit tudtok róla. Minél hamarább megteszitek, annál elõbb szabadultok meg tõlem. Figyelem, bekapcsolom a szalagot – fejeztem be, lenyomva minikomputerem memóriakapcsolóját.
A következõ néhány percben csendben figyeltem a jármûvem irányítóegységeibe táplált kontrolladatokat. Amikor a komputer ernyõjén megjelentek az utolsó adatok, nem vártam már meg az ellenõrzõ számításokat, amelyet Leski több ízben elvégzett, mielõtt értesítette volna a többieket, amiben én megakadályoztam, hanem megnyomtam a “start” feliratú hatalmas vörös billentyût. A fejem fölött megpillantottam a csillagokat. Az ûrhajó bejárata nesztelenül feltárult. Hamarosan mindenünnen csillagok vettek körül. Ebbõl tudtam, hogy kint vagyok a végtelen térben.
Akaratom ellenére szomorúan gondoltam a tudósokra. Bármelyikük a fele életét odaadta volna, ha találkozhat az idegen civilizációval. Az az egyetlen idegen civilizáció, amelyet a világûrben találtunk, sok ezer, ha nem sok millió évvel ezelõtt virágzott, és ma már csak a régészek számára jelent ínyencfalatot. Ugyanakkor, amit magam elõtt láttam, minden kétséget kizáróan értelmes lények alkotása volt. És nem hinném, hogy olyan régi lenne, mint a Pettyn talált leletek. Ezzel kapcsolatban persze tévedhettem.
Az ûrhajó vagy laboratórium, vagy ki tudja, micsoda, szabályos kocka alakú volt. Csupán a test egyik lapja volt meghosszabbítva egyenes, lapos koronggá, amely vagy tíz méter hosszan magasodott a kocka fölé. Napelem? Antenna? Napozó terasz?
A titokzatos szerkezet közvetlen közelében haladtam, s nagyon óvatosan úgy manõvereztem, nehogy megsértsem. Folyton próbálkoztam a rádiókapcsolattal, de az objektum hallgatott. Semmilyen sugárzást vagy hullámot nem bocsátott ki, legalábbis általunk ismertet nem. Halott volt. Halott volt, vagy ezt a látszatot kellett keltenie. A kém szerepére kijelölt szerkezetet mindenesetre ilyesféleképpen kellett beprogramozni.
Az ellenkezõ oldalon a kocka felületén a bejárat négyzet alakú körvonala látszott. Semmiféle ismert ûrhajóbejáratra nem hasonlított. Zár helyett középen hat kerek nyílást láttam. Amennyiben persze valóban zárként szolgáltak, s nem, mondjuk, madáretetõként.
Még néhányszor körbejártam a szerkezetet, aprólékosan végigkutattam felületének minden négyzetcentiméterét, utána – ujjaimat a hajtómû – és az antianyag-kibocsátó billentyûn tartva – elindultam az egyébként sima felület egyetlen kiemelkedõ pontja felé. Készen arra, hogy a másodperc törtrésze alatt teljes erõvel lecsapjak, a sisakom nyílásából figyeltem, ahogy kis ûrhajóm szárnya alól elõkígyózik az elektromágnesben végzõdõ vezeték. Mikor a vezeték vége hozzáért az idegen objektumhoz, egy pillanatra visszafojtottam a lélegzetemet. Egy másodperc, kettõ, három... semmi. Csend.
Mélyet sóhajtottam, és a rádióadómmal kezdtem foglalatoskodni. Az ûrhajó a Petty holdján levõ bázisunkból már úton volt. Maga Bess jött vele. Ami engem illet, csak annyit tanácsoltak, hogy a helyzettõl függõen cselekedjem. Semmi sem hiányzott jobban, mint a jó tanács. Meg kell vallanom azonban, hogy nem is számítottam másra.
Automatikusra kapcsoltam a rádióközpontomat, és kinyitottam az ajtót. Nemsokára a szonda érdes páncélján álltam, és kesztyûmmel simogattam az idegen jármû felületét. Már amennyiben jármû volt.
Továbbra sem történt semmi. Egyre-másra érintettem a különbözõ érzékelõket az elõttem feketéllõ kis gömb oldalához, s közben figyelmesen néztem a miniatûr mutatókat. Egyik sem mozdult. A hajó belsejében ideális csönd uralkodott. Csönd és mozdulatlanság. Semmiféle berendezés nem mûködött, legalábbis olyan nem, amely Földön ismert energiaforrásból táplálkozott volna.
Végül a hat kis nyílásnál állapodtam meg. Közönséges, megszokott kis mélyedések, amelyek mászáskor alkalmasak az ujjak elhelyezésére. Nem voltak mélyek, kilincsnek, csavarnak vagy ehhez hasonlónak nyoma sem volt. Elõször mindet nyitott tenyérrel pásztáztam végig, azután sorra beledugtam az ujjaimat. Végül támadj egy ötletem. Öt nyílásba belehelyeztem bal kezem ujjait, a maradék hatodikba pedig a jobb kezem mutatóujját. Az egész négyzet alakú lemez megremegett. Én is megremegtem, de a kezemet nem vettem el. Legalább még egy másodperc telt el, mire a lemez megmozdult, és a szerkezet falában egy állandóan növekvõ nyílás támadt. Nem mozgott gyorsan. Arra gondoltam, hogy egyszerûen nem megfelelõen mûködik az ajtói Elhatároztam, hogy ellenõrzöm. Egyelõre nem is figyeltem befelé, ahol különben teljes sötétség volt. Megvártam, amíg az ajtó befejezi kínos vánszorgását. Ezután ujjaimat ismét a kicsiny nyílásokba helyeztem. Az ajtó meg sem mozdult. Nyilvánvalóan a becsukáshoz más módot kellett alkalmazni. Ezzel azonban nem kísérleteztem. Végül is az ajtó rejtélye érdekelt most a legkevésbé. Minden, amit itt tettem, csupán várakozás volt. Az egyetlen, amirõl meg kellett gyõzõdnöm, mielõtt az állomásról ideküldött ûrhajó megérkezik, hogy fenyeget-e az idegen szerkezet valamilyen nem várt meglepetéssel. Ezt a bizonyosságot, amennyiben több ezer fényév távolságban a Földtõl lehet biztonságról beszélni, már megszereztem. Az érzékelõim eléggé univerzálisak voltak. Nem. A jármû belsejében semmilyen energiát igénylõ berendezés nem mûködött. Márpedig az élõ szervezetek ilyen “berendezések”. Nyugodtan visszatérhettem volna a szondámhoz, hogy elnyúljak a fotelban, és szunyókáljak egyet. Senki sem vethetett volna a szememre semmit. Bár azt sem tiltotta meg senki, hogy elvégezzem az elsõ felderítést. És nem ismertem olyan indokokat, amelyek miatt le kellett volna errõl mondanom.
Térdemet könnyedén behajtottam, és elrugaszkodtam a szonda páncéljáról. Fejjel elõre, a kézi irányító fogantyúját a markomban szorongatva hatoltam be az idegen szerkezet belsejébe. Nem túl messze. Szándékosan beleakasztottam a csizmám sarkát az ajtó keretébe, és ebben a helyzetben maradtam. Fejlámpám fényével pásztáztam körbe.
Hordó alakú helyiség bejáratánál találtam magamat, amelyet a lámpa fényében csillogó sima fal határolt. Néhány centiméterre egymástól, vízszintesen, ezüstös színû, nyújtott háromszög alakú díszek futottak végig. A helyiség teljesen üresnek látszott. Csak balra vettem észre egy kisebb bemélyedést, amelyben négyzet alakú nyílás sötétlett. Pontosan akkora volt, hogy kifértem volna rajta ûrfelszerelésemben.
Miután körülnéztem, az az érzésem támadt, hogy ismét a világûrben vagyok. Csak az elsõ pillanatban merült el a reflektor fénye a mély sötétségben. Rögtön azután furcsán beárnyékolt, szinte befestett csillagokat pillantottam meg. Megérintettem gázpisztolyom ravaszát, és eltávolodtam a bejárattól. Ekkor értettem meg. Az egész ûrszerkezet átlátszó volt. Legalábbis valamikor ilyen volt. Most, alighanem az idõ múlásával, megszürkült, elhomályosodott, akár az antik tükrök. Nos, az efféle szerkezetek építéséhez mi is értettünk valamelyest. Mindenesetre elég jó bizonyítványt állított ki megalkotóiról. Fõként azért, mert nem is biztos, hogy nem réges-régi konstruktõrökrõl volt szó.
Megálltam, és méterrõl méterre ismét rendszeresen végig kutattam a falakat reflektorom fényében.
A mennyezet egyenes és sima volt, csak a középsõ részén látszott egy közepes méretû, kusza vezetékekbõl álló szerkezet, amelyet fekete dobozkák vettek körül, ezeken valamiféle zárak voltak elhelyezve. A falak felsõ része is csupasz volt, bár itt is, ott is sínekre emlékeztetõ rudak álltak ki, amelyek képernyõket vagy más szerkezeteket tarthattak valamikor. Most már a nyomuk sem látszott.
Befejeztem a kabin felsõ részének vizsgálatát, s lámpámat a padló felé irányítottam. Eleinte körös-körül pásztáztam vele, a falnak támaszkodva, amely alatt hosszúkás fémdobozok sorakoztak sok-sok hasonló formájú ujjszerû kitüremkedéssel. A terem nagyon tágas volt. Túlságosan is tágas, az egész szerkezethez képest, amelyet szondám fedélzetérõl már megfigyeltem. Csak amikor a félköríves erkélyszerûséget észrevettem, akkor jöttem rá, hogy az idegenek jármûve egyetlen helyiségbõl áll. S az elõtér, amelybe érkeztem, csupán egy elkerített része volt.
Lámpám fényét ekkor a kabin közepére irányítottam. A félhomályból visszatükrözõdött a fény, és valami olyasmit pillantottam meg, ami önkéntelenül is arra késztetett, hogy rögtön kikapcsoljam a lámpát. Néhány lépést tettem, kézbe vettem a lámpát, és fejemtõl a lehetõ legtávolabbra tartva ismét meggyújtottam.
A kabin kellõs közepén egy bárpultra emlékeztetõ kör alakú berendezés állt. A belsejébe egyetlen keskeny nyílás vezetett, amely azért annyira nem volt keskeny, hogy egy ember át ne férhetett volna. Pedig nem ember járt arra.
A pulttal körülvett szabad térség közepén, amely bizonyára a vezérlõpult volt, virágkehely alakúra kiképzett tárgy állt ki a padlóból. Mintha egy óriási kristályból faragták volna ki, mégis puha volt és rugalmas. Puha volt, ugyanis jól láttam, ahogy a szélei benyomódtak annak a valaminek a súlyától, ami kitöltötte a kehely belsejét, mint valami fotelt. Egy mozdulatlan alak... nem, nem automata. Meglehet, hogy tréfából egy majom groteszk alakját mintázták meg.
Ennek a valaminek valaha élõnek kellett lennie. A törzs és a végtagok finom vonásai, a nyitott, rezdüléstelen szem, az egész alak tehetetlensége nem hagytak kétséget efelõl. Kisérleti állat? A vezérlõpultnál? Végül is a Földön is vannak idomított állatok. Lehet, hogy valahol a világûrben olyan állatok léteznek, amelyek képesek arra, hogy mást is elsajátítsanak, mint az apportírozást és a labdazsonglõrködést. Csakhogy...
Vártam egy kis ideig, aztán óvatosan közelebb léptem. Igen, az élet régen elszállt ebbõl a teremtménybõl, mégpedig örökre. Hogy milyen régen, azt persze meg sem kísérelhettem megtudni. Az ûrben a halál is kicsúszik az idõ kényszere alól...
Az állatot sûrû, rövid szõr borította, amely a lámpa fényénél vöröses volt és matt fényû. Minden bizonnyal a gerincesekhez tartozott. A csimpánzéhoz hasonló feje, bár arcvonásai némileg finomabbak voltak, természetellenesen hajolt hátra, a kehely formájú fotel kitüremkedéséhez. Nyaka, amelynek szélessége elérte a fejét, alul négy vállban folytatódott. Az a vállcsontja, amely az általunk ismert emberszabásúaknak jobb és bal oldalon helyezkedik el, ennek a teremtménynek elöl és hátul is nõtt, s így a púposság látszatát keltette. Keze azonban csak kettõ volt, rövid és aránytalanul vékony, kerek tenyere viszont szokatlanul hosszú ujjakban végzõdött. Elöl a mellsõ vállon valami olyasmi látszott, amit jobb híján csökevényes harmadik kéznek lehetett tartani. Alkarja nem volt, tenyere sem, csupán egy ovális mélyedés látszott, amelybõl két nyúlvány állt ki, talán ujjak, talán érzékszervek, amelyek a kívülrõl jövõ jelzéseket fogták fel vagy esetleg a belülrõl jövõket. Eszembe jutott, hogy érdemes lenne megnézni, hogy vajon a negyedik “vállból” is ki-áll-e valami hasonló, de ehhez meg kellett volna fordítanom a teremtményt, ezt pedig nem akartam megtenni az ûrhajó megérkezése elõtt. Hazudnék persze, ha azt állítanám, hogy ennek a kíváncsiságnak a leküzdése sokba került. Egy méterrel közelebb hatoltam: alaposabban szemügyre vettem az idegen jármû utasának mozdulatlan testét. Csak ekkor vettem észre, hogy kerek tenyerén hat ujj van. Hat. Azonnal eszembe jutottak a marslakókról szóló réges-régi mesék. Ott a világûrbeli lényeknek mindig pontosan hat ujjuk volt, nem számítva a számos egyéb nyúlványt. De ennek a lénynek elõször is valóban hat ujja volt, másodszor pedig a régi csacskaságokkal kapcsolatos idétlen gondolat után rögtön eszembe villant egy másik: a bejárat lemezén hat nyílás volt. Amikor ujjaimat a nyílásokba helyeztem, a bejárat ki is nyílt. Ez a lény mégsem állat volt, hanem az objektum tudatos gazdája. Vajon nem reagált az élõ szervezet sugárzására a bejárat zárja, vajon nem éppen a hatujjú lényekre gondolva tervezték meg a jármûvet?
A következõ pillanatban még valamit észrevettem. A fotel lábánál egy gondosan összehajtogatott ruhacsomag feküdt. Figyelmesebben megnéztem és megállapítottam, hogy valóban ruha. Igen, ez valami szkafanderféleség volt. Kocka formára hajtogatott szkafander, amelyre hatalmas, üveges részszel ellátott sisakot helyeztek, ahhoz hasonlót, amilyet a napsugárzás ellen a mi konstruktõreink is alkalmaznak.
Lejjebb ereszkedtem, ügyelve arra, hogy sem a fotelt, sem a benne elhelyezkedõ testet ne érintsem, és felemeltem a sisakot. Szemlátomást úgy illett a szõrös lényre, mintha ráön-tötték volna, nemcsak a fejét, hanem a nyaka vastagságát is figyelembe véve. Letettem a sisakot, és a szkafander után nyúltam. A pisztolyt a pultra helyeztem, a reflektort visszatettem a homlokomra, és felegyenesedve széthajtogattam a szkafandert vagy mi a csodát. Nem tévedtem. Elöl és hátul, ahol a mi ruhánk a mellkast és a hátat takarja, a szkafander kipúposodott, mintegy helyet biztosítva a négy váll számára. Mi kellett volna még?
Letettem a halott pilóta ruháját, aki már többé nem állat volt a számomra, és kapcsolatba léptem az állomással. Az ügyeletes azonnal összekapcsolt az ûrhajóval. Bess, aki figyelemmel kísérte az adatokat az én rádióközpontommal összekapcsolt komputere képernyõjén, természetesen tudta, mit csinálok, nem következtethette ki azonban, hogy mit gondolok. A helyzet nem tette szükségessé az agyközpontokat körülvevõ mezõk közvetlen kapcsolatát, ami jelentõsen akadályozta volna mozgásképességemet. Az ilyenfajta összeköttetés ugyanis megköveteli a súlyos és komplikált felszereléssel ellátott és ráadásul gyakran elromló sisak alkalmazását. Beszámoltam neki a látottakról. Azt válaszolta, hogy véleménye szerint sietségre nincs ok, és azonnal visszatérhetek a szondára, hogy ott várakozzam. Hozzátette, hogy háromnegyed óra múlva itt lesznek, aztán kikapcsolta a rádiót.
Az utasítás szerint cselekedtem. Amikor már elhelyezkedtem az emberi test formáját követõ fotelomban, egy gondolat szöget ütött a fejembe. Az objektumban nem volt levegõ. Azaz atmoszféra, amelyben lélegezhetne az ember. Az ûrhajó külsõ ajtaja be volt csukva, a bizonyára zsilip szerepét betöltõ belsõ ajtó azonban nyitva volt. Miért? Hiszen ily módon senki sem maradhat benne életben. Az ûrhajón semmilyen külsérelmi nyom nem látszott. Ép volt, és hermetikusan zárt. És mégsem volt benne lélegzésre alkalmas gáz. Talán a kehely alakú fotelban levõ lényt halálra ítélték, megfosztva a levegõtõl? Lehetetlen. Túl költséges kivégzés. Vagy talán... csak koporsó? A tengerészeknek egykor az volt a szokásuk, hogy a fedélzeten meghalt társuk holttestét beburkolták, és a tengerbe dobták. S ez szép és elõkelõ temetésnek számított. Vajon az ûrpilóta méltó sírhelye nem éppen a világûr-e? A költségek? Ugyan, ebben az esetben nem volt feltétlenül meghatározó szerepük. Ha például egy ismert és fontos személyiségrõl volt szó. Ez a sírbolt szebb és biztosabb, mint a piramis. És nagyobb is, mert végtelen. Az az összehajtogatott szkafander meg a sisak... Hát a hajdani pilótáknak vajon nem tették-e a sírjukra a fejhallgatójukat és az összetört légcsavart?
Elhessentettem ezt a gondolatot. Nincs idõ halálról, temetésrõl és síremlékekrõl elmélkedni. Még az idegen civilizáció építette ûrhajók szõrös utasaival kapcsolatban sem. Akár élõ, akár halott az a civilizáció. Végül is nem lehet, legalábbis egyelõre, kizárni annak lehetõségét, hogy a tõlem nem mesz-sze mozdulatlanul álló objektum az egykor a Pettyt lakó élõlények alkotása, amelyet az elkövetkezendõ vizsgálatok után átadunk a régészeknek, mint mindent, ami ezen a még élõ bolygón található, amely ugyanakkor csupán egy hatalmas temetõ.
Negyvenöt percet vártam nyitott szemmel szunyókálva. Összerezzentem, amikor fülembe csendült Bess hangja. A fõnök azt javasolta, hogy nyissam ki a bejáratot, és menjek ki a szonda fedélzetére.
Amikor a zárat kinyitottam, már nem voltak felettem csillagok. Eltakarta õket az óriási ûrállomás törzse, amely fel volt szerelve mindazzal, amit az ember létezésének ezredévei során kutatásra, védekezésre és pusztításra képes volt kigondolni. Hatalmas reflektor világított. Egy pillanat alatt átfésülte a környéket, azután vakító fénnyel árasztotta el az idegen objektumot és engem, aki a parányi jármû páncélján álltam, amely az õt körülvevõ végtelen térséghez képest kisebb volt a legparányibb részecskénél, amilyet az ember elképzelni képes.
II.
A magamfajtákat valaha “gorilláknak” nevezték. A különbség mindössze annyi, hogy a “gorillák” egyes személyek védelmét biztosították, mi ellenben mindenkiét. A Földét. A tudósok az ûrbéli kapcsolat hajszolása közben megfeledkeznek az alapvetõ óvatosságról. Amikor a mi derék Holdunkról visszatértek az elsõ ûrhajósok, a Földön hosszú ideig karantén ben voltak, annak ellenére, hogy a világ már akkor kilencvenkilenc százalékig biztos volt abban, hogy a legközelebbi égitesten az életnek még a legegyszerûbb formája sem létezik. Most pedig a tudósok szabadon szeretnének röpködni galaktikánk és a szomszédos galaktikák valamennyi bolygójára, hogy kedvükre kíváncsiskodhassanak, majd visszatérjenek a Földre az emberekkel találkozni, azután megint elrepülni, mintha csak egy tavaszi vihar után sétálgatnának. Annak ellenére, hogy sok bolygón létezik élet, méghozzá magas fejlettségû, és a valószínûségi elmélet továbbra sem zárja ki a lehetõséget, hogy valamelyik naprendszer valamelyik bolygóján elõbb vagy utóbb rábukkanunk egy civilizációra. Vajon az idegen élõlényekhez kevesebb óvatossággal kell-e közelednünk, mint egykor a Holdról visszatérõ elõdeinkhez? Akkor igencsak kis valószínûsége volt annak, hogy az anyabolygóra ismeretlen vírusokat vagy mikro-organizmusokat visznek át. Most a tudatos ellenségesség lehetõségével állunk szemben. Ugyanakkor a tudósok úgy viselkednek, mintha tudatában lennének a világmindenség valamennyi lehetséges lakójának reakcióival, gondolkodásmódjaival és szokásaival. Hõn áhított Kapcsolatukra úgy gondolnak, mint egymás látását kölcsönösen vágyó két barát vidám találkozására. Tudósok... A tudósok meg a “gorillák”. Nos, jól van. Valakinek meg kell tennie.
A “gorilla” kifejezés úgy visszhangzóit a fülembe, mint valami elcsépelt, unalmas sláger. Nem tudom, mikor jutott eszembe, és miért jár vissza, most, amikor a legutolsó két héthez hasonlóan unalmas és meddõ szolgálatot teljesítettem a lehallgató kabinban. Meddõt, ugyanis rádióernyõink, regisztereink és egyéb “füleink”, amelyeknek hatalmas gömb alakú tükrei az egész bolygót behálózták, állandóan ugyanazokat a csikorgásokat és füttyöket, a távoli és legtávolabbi napok, galaktikák, kvazárok egyhangú lüktetését hozták be. Napról napra, hétfõi hétre, évrõl évre. Véget ért az a korszak, amikor a csillagok érthetetlen hangjából távoli civilizációk “üzenetét” próbálták megfejteni. Jó néhány száz év elmúlt azóta, hogy a korabeli technika színvonalát tekintve hatalmas arecibói rádióteleszkópból elindult a világûrbe az ember hívójele, éppen ezeknek az örömteli elképzeléseknek a hatására. Eleinte matematikai nyelvre kódolt, kettes frekvenciájú, háromperces adások voltak. Késõbb persze a rádióteleszkópot felváltották a lidarok és a tachlidarok. De válasz éppúgy nem volt, mint ahogy most sincsen. Nem érkeznek jelek azoktól a lényektõl, akik valószínûleg a mi tudósainkhoz hasonlóan álmodoznának a Kapcsolatról.
Vicces dolog, hogy az elsõ jeleket a Földrõl éppen a Messier 13 nevet viselõ csillagrendszer felé irányították. Vicces, mert pontosan ebben az irányban, különben egészen véletlenül, fedeztük fel a Mills-rendszert s benne a Pettyt. Azt lehetne tehát mondani, hogy ennek a bolygónak a története, helyesebben az ezen a területen végzett kutatásaink története a távoli múltba nyúlik vissza. Ez azonban nem így van. A Pettynek és rajta az elpusztult civilizáció nyomainak semmi köze nincs ahhoz, hogy a Puerto Ricó-i rádióteleszkóp csillagászai és konstruktõrei egykor éppen ezt az adási irányt választották. Mellesleg bárki, fõleg aki a hagyományokat kedveli, nekünk, NVÜ-söknek, is hosszú családfát tulajdoníthatna. Eltekintek attól, hogy a hadseregtõl vagy a már említett “gorilláktól” számítsam történetünket. Hiszen állítólag még a huszadik században különítette el Kardasev a fejlõdés három fázisát, amelyen minden lehetséges civilizáció keresztülmegy, s azokat az energiaszükséglettel kapcsolta össze, aminek különben ma már nincs meghatározó szerepe. Az elsõ szakasz az anyabolygó készleteinek kimerítése. A másodikban a civilizáció kiaknázza a saját naprendszerét, a fejlõdés harmadik szakaszában már az egész galaktika energiakészlete után nyújtja a kezét, ami megnyitja elõtte a világmindenséget. Amikor tehát egymás között a “Hármasról” vagy a “Harmadik Szakaszról” beszélünk – ahogy egyébként az emberek is neveznek minket, miközben az “azok, a »Hármasból«“ szavakat mindig jellegzetes nyomatékkal ejtik –, elfeledkezünk egy dologról. Arról, hogy alapjában véve a Harmadik Szakasz szolgálataként hívtak össze bennünket, és ugyanezen a címen kerültünk a Naprendszer Védelmi Ügynökségbe. Azok, a “Hármasból”. Egyesek számára azokat jelenti, akik fegyverrel védik az embereket a tudósok felelõtlen könnyelmûségétõl, akik teljes és alaptalan bizalommal törekszenek a nyílt kapcsolatokra az ûrhajóink útjain elõkerülõ bármely lehetséges civilizációval. Másoknak ellenben, a tudósoknak, ezek a “Hármasból” olyan alakokat jelentenek, akik az õ munkájukat akadályozzák. Ellenõriznek, korlátoznak, tiltanak, beleütik az orrukat minden – a Földön kívül történõ – dologba, és készek tüzet nyitni a világûrbõl érkezett, mindenféle, akár a legértelmesebb, lényre is, ha elõtte nem szereztek teljes bizonyosságot arról, hogy az a lény nem képes ártani az embereknek. Nem, hogy nem akar. Hogy nem képes. Márpedig ez eléggé lényeges különbség. Nos, a tudósok megtehetik, hogy mindenhez és mindenkihez naiv, gyermeki bizalommal közeledjenek. Mi nem. 
“Gorilla”. Az ördögbe is. Az ilyen gondolatokat csak az unalom szüli. Ostobaság.
Kihúztam magamat a fotelban, és felerõsítettem a hangszórót. A kabint betöltötte a lehallgató berendezések által felfogott jelek zavaros hangkavalkádja. Egy pillanatig mozdulatlanul ültem, hallgattam ezeket a meghatározhatatlan jellegû hangokat, mintha saját gondolataimat akartam volna elnémítani, miközben figyelmesen követtem a komputer mutatóit. Utána magam számára is váratlanul kikapcsoltam a hangszórót. Egyszerre csönd lett.
Mélyet sóhajtottam. Igen, így volt ez már két hete. Elõször két vagy három ízben is hívattak Besshez. Jelentést írt a jármûrõl, amelynek fedélzetén a holttest volt. Késõbb nem volt rám szükségük. Három nappal az állomásra érkezésem után két hatalmas ûrhajó landolt itt, amely egyenesen a Földrõl jött. Természetesen mindkettõ az NVÜ-höz tartozott, az egyik az Orvosi Akadémiáról hozta el szakértõink színe-virágát, a másikon pedig a Mûszaki Akadémia legnagyobb tekintélyei jöttek. Az egész állomást a rendelkezésükre bocsátották, az állandó szolgálatot, vele együtt a lehallgató részleget rögtönzött helyiségekbe költöztették át, amelyeket csak úgy-ahogy biztosítottak a sugárzás ellen, sebtében összetákolt védõernyõkkel. Egyáltalán nem vettem rossz néven tõlük, hogy nem érdeklõdtek irántam. Igazából vissza kellett volna térnem a Földre. Elsõ küldetésem kudarccal végzõdött. Voltaképpen nem az én hibámból, de a mi munkánkban soha senki sem kérdezi, ki a hibás. Vagy sikerül valami, vagy nem. Az utóbbi esetben jobb nem hivatkozni objektív akadályokra. Ami engem illet, nem volt mit keresnem a Pettyn, azok után, hogy kénytelen voltam leleplezni magamat. Mint az NVÜ embere legfeljebb egy remetekunyhót rendezhettem volna be magamnak.
Ezen a napon az ügyelet nem volt ínyemre. Ördög tudja, minek kell folyton valakinek ebben a régi világítótorony fülkéjére emlékeztetõ kabinban üldögélnie, ha egyszer a komputer automatarendszere a legtávolabbi világból érkezõ minden lehetséges jelzést regisztrál és szelektál. De hát ez a szabály. Igaz, figyelembe kellett venniük olyan körülményeket is, amelyek közepette a komputerek felmondják a szolgálatot. Vagy ellenkezõleg, nem vették figyelembe, hogy az idõk változtak, és hogy az NVÜ kizárólag olyan berendezésekkel dolgozik, amelyet tévedhetetlen matematikai modellek alapján készítettek. A matematika pedig, Vivien óta, szintén nem állt egy helyben.
 Ismét bekapcsoltam a hangszórót. A képernyõ, amely a csillagbeszédet regisztrátumokra fordította le, felvillant. Változását azonban nem intenzitásának növekedése okozta. Az ideiglenes kis tornyon, amelyet az állomást körülvevõ hepe-hupás görgetegbe állítottam, ekkor futott át a terminátor vonala. Az ég színe mélykékké változott, amelyet azután helyenként világoskékbe játszó aranyszínû ragyogás árasztott el. Az ablakok elé automatikusan leereszkedtek a napernyõk. Az állomáson új nap kezdõdött, amely ezen a kicsi és barátságtalan bolygón elég rövid volt.
A mutatók hirtelen megugrottak. Önkéntelenül lehalkítottam a hangszórót, és ellenõriztem az irányt. Körülbelül hatszáz parszekkel a legközelebbi galaktikán túl, amely ekkor a Hattyú csillagképet átszelõ sugárzás meghosszabbításában feküdt, kitörés kezdõdött A katasztrófa, amely bizonyára egy antirészecskékbõl álló meg egy “normális” galaktika összeütközésekor lépett föl, folytatódott. Valahol a térben a folytonos megsemmisülés folyamatában elképzelhetetlen mennyiségû energia szabadult fel. Ebben semmi különös nincsen. Már jó ideje ismertük ezeknek az összeütközéseknek a lefolyását. Az ilyen katasztrófák nem zajlanak le rövid idõ alatt, legalábbis földi fogalmak szerint. A jövõben, ha sikerül az annihiláció poklának ellenszegülõ ûrhajót építeni, majd megnézzük közelebbrõl. Ki tudja, nem lesz-e valamikor a mi galaktikánkból is hasonló, antirészecskékbõl álló alakzat. A két világ “sima” átmenetének, amelyet már régóta ismertünk, nem volt meg még a megfelelõ biztonsági szelepe. Megtanultuk, hogyan használjuk fel az antianyagot a rakéták meghajtására, oly módon, hogy a hatalmas tükrök gyújtópontjában helyeztük el a fotonmotorokat. De már Einstein megérezte, hogy a “hosszú” önmagában nem ugyanolyan fogalom, mint a “rövid”. Tehát a rnetagalaktikus katasztrófákat meg kell tanulnunk megfékezni és túlélni.
Ellenõriztem a komputer feljegyzését, és már nem gondoltam a kozmikus pokolra, amely a nyugodt, mozdulatlan és a Földrõl látható pislákolástól megfosztott csillagokon túl lángolt, és amelyek napközben is jól látszottak az égbolton. Végül a Pettyn levõ állomásra állítottam a lehallgatót.
Ezeknek mindig volt megbeszélnivalójuk. A különbözõ helyeken ügyködõ kutatócsoportok, a légi járõrök, az egyes területek vezetõi véleményt cseréltek, viccelõdtek, és kölcsönösen informálták egymást a munkák menetérõl meg az érdekesebb leletekrõl. Az utóbbi idõben egyre gyakrabban jelentkeztek ezekben a véleménycserékben célzások, még ha tréfás hangsúllyal is, bizonyos idegen jövevényekrõl, akik a Pettyn tartózkodó földiek iránt érdeklõdnek. Valaki úgy vélekedett, hogy biztosan a bolygó hajdani lakói, akik egykor egy általuk felfedezett, kedvezõbb életlehetõségeket biztosító bolygóra távoztak, és most növekvõ elégedetlenséggel szemlélik a betolakodókat, akik megbolygatják történelmük emlékeit. Másvalaki azt mondta, hogy ellenkezõleg, az expedíciónk rádióhullámai a végtelen térben valami olyan lényt vonzottak oda, amely számára a környék ez ideig ismeretlen volt, s amely éppen a Pettyn készül megtelepedni. Természetesen elõször eltávolítja a nemkívánatos kétlábú élõlényeket, akik föltúrják a földet, és semmi hasznot nem hoznak, ellenkezõleg, károkat okoznak. A harmadik meggyõzõdéssel hangoztatta, hogy az idegenek csak megfigyelik az embereket, várva a megfelelõ pillanatra, hogy baráti kapcsolatot kezdhessenek velük. Rögtön felismertem ezt a hangot. Zamfi volt. Ugyanaz a Zamfi, aki olyan gúnyosan búcsúzott el tõlem, amikor felfedtem, hogy a “Hármas” embere vagyok. Ez is a Kapcsolat misszionáriusa. Bármi áron. Olyan áron is, amilyet õ meg a hozzá hasonló még csak elképzelni sem képes. És még ha azt a feltevést kockáztatnánk is meg, hogy saját áldozatkészségüket is beleszámították ábrándjaikba, akkor sem voltak feljogosítva arra; hogy ezt minden élõ embertõl megköveteljék. Következésképpen senkinek sem volt joga, hogy megengedje nekik az efféle áldozat kockázatát.
Visszatértem a csillagok hangjához. Ez legalább konkrét volt és valódi. Minden egyes kurta hang, jelzés, kattogás információt jelent. Nem úgy, mint az embereknél.
Ügyeletem a végéhez közeledett. Öt perc múlva meg kell jelennie váltótársamnak, és az biztosan nem lesz más, mint Weyth. Csak mi ketten maradtunk az állomáson a szokott munka elvégzésére.
Tévedtem. Váltótársam két perccel korábban érkezett, és számomra teljesen ismeretlen férfi volt, az NVÜ emblémáját viselte, méghozzá olyat, amilyent a vezérkariak hordtak. Két hónappal ezelõtt még nekem is ilyen jelvényem volt. Nem mutattam meglepõdést. Nem volt szokásunk, hogy bármin is meglepõdjünk.
Átadtam a komputert, és beszámoltam az ügyeletrõl. Bólintott, és szó nélkül letelepedett a fotelba, amelyet szabaddá tettem. Nem tartotta szükségesnek, hogy bemutatkozzék. Eszembe jutott, hogy egyet-mást megváltoztathatnánk szokásainkban. Ezt a gondolatot azonban megtartottam magamnak. Annál is inkább, mert alapjában véve számomra teljesen közömbös volt, miért õ, és nem Weyth jött felváltani.
Mielõtt beértem volna az apró kabinba, amely lakásomul szolgált, Besshez hívattak. Visszafordultam, és már a felsõ szintre vezetõ liften álltam, amikor eszembe villant, hogy megint nem fogom magamat kialudni.
 A körbeüvegezett terem, amelyet a poros bolygó komor panorámája ölelt körül, tele volt emberekkel. A bejárattal szemben a vezérlõpultra emlékeztetõ félköríves berendezés mögött Bess állt. Amikor beléptem, kutató tekintettel mért végig. Végül egy alacsony, kövér, kopasz ember felé fordult, aki a vezérlõpult oldalához tolt fotelban ült, és észrevétlenül bólintott neki. Amaz jelentõségteljesen hunyorított, és õ is végigmért tetõtõl talpig. Kettejükön kívül a teremben még három férfi tartózkodott, akikrõl szempillantás alatt fel lehetett ismerni, hogy az Ügynökség emberei. A félköríves berendezés elõtt, a körablak alatt, Weyth állt.
Néhány lépést tettem az ajtótól, és a helyiség közepén megálltam. Ha azt várták, hogy szabályszerûen jelentek, akkor csalódást okoztam nekik. Elég messze voltunk a földi gyakorlóterektõl, ráadásul közvetlenül szolgálat után hívtak ide. Szent jogom lett volna az ágyamban feküdni és álmodozni.
– Gyere be, Ago – szólalt meg végre Bess, mintha még mindig az ajtó elõtt állnék. – Azért kérettelek, mert felmerült egy bizonyos probléma... és úgy látszik, nem tudjuk megoldani a beleegyezésed nélkül. Megjegyzem – tette hozzá, leeresztve a szemhéját –, nem vagy köteles beleegyezni... példa nélkül álló dologról van szó...
Csönd lett. Bizonyára arra számítottak, hogy készségesen a rendelkezésükre fogok állni, függetlenül attól, mit kívánnak tõlem. Eszem ágában sem volt. Nern voltam zöldfülû. Csak mondják el. Annál inkább, mert nyilvánvalóan valami olyasmirõl van szó, amit nem egykönnyen ejtenek ki a szájukon. Ha minden az én beleegyezésemtõl függ... ráadásul nem is vagyok köteles beleegyezni. Akkor tényleg valami szokatlan...
– Nos, Ago? – szólalt meg végre Bess kényszeredetten. Tovább hallgattam. Eltelt még néhány másodperc, azután a kövér kopasz türelmetlenül felemelkedett a fotelból.
– Nyilván tudni szeretné, mirõl van szó – fejezte ki mindenképpen helyénvaló feltételezését, Közben olyan pillantást vetett rám, amelybõl némi jóakarattal rejtett atyai jóindulatot olvashattam ki.
Bess lehajolt. Fejét hátrafordítva nézett el Weyth feje fölött, mintha tõle várna segítséget, majd visszafordult az elõbbi helyzetbe, és a vezérlõpult tetején kopogtatott.
– Nos – kezdte, rám sem nézve –, az a lény, amelyet az elhagyott laboratóriumban találtál, valóban pilóta volt. Átkutattuk az objektumot, de nyomát sem találtuk memóriafeljegyzésnek vagy valami ahhoz hasonlónak. Egyáltalán úgy látszik, hogy a berendezést kiemelték, mielõtt még az a lény elpusztult volna... vagy legalábbis rögtön utána. Mindazonáltal az idegen laboratórium jelenléte abban a körzetben nem biztos, hogy véletlen. Lehetséges, de nem biztos. Érted?
– Hogyne érteném. Lehetséges, de nem biztos. Ez alapjában véve eléggé érthetõ...
Egy pillanatra megint csönd lett. A kopasz komolyabban nézett rám, most már nyoma sem volt az atyai jóindulatnak, és tüntetõén a szemüvegével foglalatoskodott.
– Az egyetlen, amit sikerült megállapítanunk – kezdte egy idõ utáh Bess –, az irány, amelybõl az objektum érkezett. Figyelembe vettük a sebességet, az utat, amelyet az általunk megfigyelt zónában megtett és így tovább. Az útközben érintett gravitációs terek okozta változások figyelembe vételével arra a véleményre jutottunk, hogy a Vadász Felhõje felõl jött. Természetesen nem onnan, hanem, mint mondtam, csupán az irányról van szó. Az irányról, amerre megpróbálhatunk õrjáratot küldeni...
Mosolyognom kellett. Õrjárat? És ehhez kell az én beleegyezésem?
– Mikor kell indulnom? – tudakoltam, igyekezve, hogy a lehetõ legnaivabban hangozzék.
A kövér gondterhelt arcot vágott. Bess felsóhajtott. Weyth sziluettje az ablak elõtt imbolygott.
– Nem errõl van szó... – szólalt meg az eddig szótlanul ülõ férfiak egyike. Feléje fordultam, erre elhallgatott.
– Weyth megy – mordult fel Bess. – Csakhogy ezúttal megjátsszuk az igazi ügynököket. Specialistáink – ezeket a szavakat különleges nyomatékkal ejtette, mintha azt akarta volna aláhúzni, hogy a legmagasabb fokú beavatásról van szó – annak a lénynek a külsejét kölcsönzik neki, amelyet az idegen objektumban találtál. Ha majd találkozik az “övéivel” – felemelte a hangját, és elnevette magát. Ez azonban nem volt derûs nevetés.
– Ha találkozik a rokonaival – mormogtam –, azok már bizonyára nem olyanok lesznek, mint az a csodabogár pilóta, akit az ördög tudja, mikor küldtek ki a világûrbe. A berendezés, a ruházat, a szerkezetek és így tovább. Az a véleményem, hogy nem fogják azt hinni, hogy közülük való. Bár az én véleményem lehet, hogy nem érdekli önöket...
Nem tévedtem. Egyébként nehéz lenne feltételezni, hogy nem mérlegelték volna a kétségeket, amelyeket voltam bátor megosztani velük. Egyszerûen láttak némi esélyt. Nem nagyot, de mégis. Mindenesetre hallgattak.
– És ehhez kell adnom a beleegyezésemet? – kérdeztem közömbös hangon, már nem adtam a meglepettet.
Bess felegyenesedett. Elõrehajolt, a vezérlõpultra támaszkodva belém fúrta szürke szemének pillantását.
– Weyth beleegyezett a mûtétbe – mondta nyomatékkal. – Nem kényszeríthetünk benneteket arra, hogy megváltoztassátok emberi testeteket. Ez mégiscsak sebészi beavatkozás, bár specialistáink – ismét megnyomta ezt a szót – biztosítanak, hogy a dolog teljesen ártalmatlan az egészségre... mind a plasztikai beavatkozás, mind az eredeti formára való visszaalakítás. Természetesen az operáció elõtt tökéletes leírást készítenek rólatok, de hát ezt nem is kell mondanom... – hagyta félbe a mondatot, és továbbra is közömbös arccal nézett rám, mintegy kifejezésre akarta juttatni, hogy így is többet mondott a kelleténél.
Kérem. Elõször is, már nem “beavatkozás”, hanem operáció, másodszor pedig nem Weythot, hanem “rólatok”. Hát ezért kell a beleegyezésem.
– Kettesben kell repülnünk?
– Egyelõre még nem tudjuk, hogy utazo,l-e – szólalt hosz-szabb hallgatás után a kövér. – Bess azt kérdezte, beleegyezel-e ...
– Végül is – dünnyögte kelletlenül Bess, felegyenesedve -lényegében itt nincs mit csinálnod. A Pettyn lebuktál...
– Voltaképpen hová akartok küldeni? – kérdeztem. -Hisz az a szõrös pilóta egyedül volt abban a ládában. Jobb lesz, ha Weyth is egyedül indul el... ha már valakit utánoznia kell. Két hajót akartok küldeni? Lehet, hogy tudnak számolni...
– Te a Pettyre repülnél – fedte fel végre a kártyáit Bess. -Persze nem a mi bázisunkra. Berendezkednél egy félreesõ helyen... legjobb lenne a szomszédos földrészen, ott, ahol néhányszor azokat a titokzatos jelenségeket tapasztalták. Ha tényleg világûrbeli vendégek érdeklõdnek régészeink iránt, akkor arja számíthatunk, hogy pontosan olyanok, mint az a, ahogy te nevezted, szõrös pilóta. Eddig senkivel sem találkoztunk, és nehéz feltételezni, hogy most egyszerre két különbözõ kinézetû lény pottyant elénk az égbõl. Gondolom érthetõ. Tehát elüldögélsz a Pettyn, és szem elõtt tartod mind a tudósokat, mind ezeket a feltételezett jövevényeket. Ha véletlenül tényleg megjelennének, majd meglátod, hátha sikerül a közelükbe férkõznöd... nyilván, ha éppen olyan leszel, mint õk.
Ennyi az egész. “Elüldögélek,” Valamilyen elpusztult galaktika torzonborz majomképû lakójának a bõrében, akinek tányér formájú tenyerén hat. ujja van, elöl és hátul púpos, elöl valami kézszerûséggel. “Megjátsszuk az igazi ügynököket” – visszhangzottak a fülembe Bess szavai. Csakugyan. Ilyen kém még nem volt, amióta világ a világ. Jó. “Elüldögélhetek”...
– Na, akkor lássatok munkához – mondtam vidáman. -Alig várom, hogy az operáció után tükörbe nézhessek...
Ez az idõ korábban elérkezett, mintsem vártam volna, sehogy sem jött azonban a számra az a könnyed hang, amellyel beleegyezésemet adhattam volna átalakításomhoz. Az állomás konferenciatermének keskeny elõszobái tükrébõl egy kitömött mackó szemhéj nélküli kerek szeme nézett rám. Az állomáson nem volt nõ, így meztelenül jöttem ide. A hidegtõl nem kellett tartanom. Csak a talpam és tenyerem volt csupasz. A testem többi részét, az arcomat is beleértve, sárgásbarna szõr borította, amelyet egy állat hátán még selymesnek és szépnek is mondtam volna. Azzal nem törõdtem, hogy az idegen pilóta bizonyos anatómiai részletei megegyeznek-e az enyémmel. Megelégedtem azzal, hogy ilyen tekintetben nem változtam. Keresztirányban terjeszkedõ négy vállam alaktalan hústömeggé változtatott. Lehet, hogy volt ebben némi arányosság, azonban már volt rá eset, hogy másfélét is meg tudtam szokni. A legmeglepõbb az volt, bár erre elõre figyelmeztettek, hogy a mellsõ vállamból kinõtt keskeny nyúlványok, egyéb új testrészeimmel együtt természetes végtagjaimhoz hasonlóan mûködtek. El voltak látva idegekkel, és inkább nem is igyekeztem megtudni, hogy ezt a készséget annak köszönhetem-e, hogy új alakom minden szögletébe elvezették a saját neuronjaimat, vagy elektromágneses terek hatásáról van szó csupán, mint a protézisek esetében. Ahhoz azonban nem fért kétség, hogy a “pótlásokat” bekapcsolták a vérkeringésembe. Persze így kellett lenni, ha azt akartam, hogy esélyem legyen becsapni legalább az idegenek legöregebb, szklerózisban szenvedõ, vak képviselõjét. Mindezek mellett az érzékenység azokon a helyeken, amely nem én voltam, jelentette a legkellemetlenebb meglepetést.
A lábamat nem rövidítették meg. Bizonyára hálásnak kellett lennem a “specialistáknak”, ugyanis a csontok mégiscsak csontok. Úgy látszik, megbarátkoztak azzal a ténnyel, hogy két fejjel magasabb vagyok az ûrroncsban talált halott pilótánál. Csakhogy én a mieink között is égimeszelõnek számítottam. Végül is az idegenekkel való találkozáskor behajlíthatom a térdemet. A találkozáskor, amelyre úgysem kerül sor, errõl – s erre a fejemet adtam volna – nemcsak én voltam meggyõzõdve. Annyi bizonyos; hogy volt rá esély.
Annyi, mint például két különbözõ galaktikából kivált csillag összeütközésére. De azért volt.
Elszakadtam végre a tükörtõl, és akaratom ellenére majomimbolygással mentem a kabinomba, ahol felvettem az elõkészített kezeslábast. Méretre készült, amennyiben ez ideillõ meghatározás. Még a kiálló mellkasomból kinõtt nyúlványok számára is készítettek sajátságos zsebet, azokkal különben úgysem tudtam, mit tegyek. Nem tudtam hasznáhii õket, és semmiféle olyan helyzet nem jutott eszembe, amelynek esetén ez az állapot megváltozhatna. Ördög tudja, mit kezdtek ezekkel a köröm nélküli, feltûnõen finom bõrrel borított nyúlványokkal. Örültem, hogy ha nehezen is, de el tudtam helyezni õket a külön zsebben, és igyekeztem megfeledkezni a létezésükrõl.
A szkafander lényegesen rosszabb volt. Az idegen ûrfelszerelés pontos másolata volt, és ezért igen-igen feszélyezett. Megvizsgálták a pilóta ruháját, s igyekeztek hasonlót elõállítani. Nem hasonlított arra a szellõs szövetre, amelyet a kezeslábasok és szkafanderek elkészítésére nálunk használtak, amelybe azután beleépítették a mindnyájunk számára oly jól ismert berendezéseket. Ott például, ahol megszokott öltözetemen a rádióösszeköttetés öt billentyûje volt, valamilyen ismeretlen rendeltetésû háromszög alakú kiemelkedések voltak. A kézi annihilátornak, amelyet beleépítettek az idegen mellett talált valamilyen készülékbe, az öt ujjhoz képest túl hosszú volt a nyele, a nyomógombja ellenben úgy volt szerkesztve, hogy jelenlegi hat ujjam egyikével sem tudtam használni. Külön problémát jelentett az oxigénpalack. Az idegen szkafanderjén a púp mindkét oldalán volt hátul valami tartóféleség, a jármûben azonban semmiféle tartályt nem találtak. Engem a legkevésbé sem érdekelt a dolog, a Pettyn ugyanis kitûnõ az atmoszféra, a magasabb oxigéntartalom következtében sokkal kellemesebb, mint a földi levegõ, de elgondolkodtam, hogy vajon Weyth esetében hogy oldják meg ezt a kérdést. Fõleg mivel “specialistáink” – mint ahogy többször megismételt kérdésemre a válasz hiányában kikövetkeztettem – nem tudták kielemezni, milyen gázkeveréket használt az idegen pilóta. Az emberéhez hasonló tüdeje volt, de hát ilyen tüdõ bármilyen atmoszférában képes mûködni, amennyiben a nyomás megfelel a hólyagocskák szerkezetének. Az biztos, hogy nem szerettem volna Weyth bõrében lenni. Bár ez a mondat, hogy nem szeretnék valakinek a bõrében lenni, az én szájamból legalábbis furcsán kellett hogy hangozzék.
Amikor az operációt követõ nap reggelén ismét megjelentem a körbeüvegezett kis teremben, Bess már várt rám. A “specialistákat” csupán a kövér kopasz képviselte, aki az elsõ beszélgetés idején a legnagyobb figyelmet szentelte nekem. Sem Weyth, sem az NVÜ többi akadémiai munkatársa nem volt jelen. Ami az elõbbit illeti, inkább meg sem kérdeztem, vajon külön akarnak-e vele beszélgetni. Legokosabb minél kevesebbet kérdezõsködni. Fõleg olyat nem érdemes kérdezni, ami közvetlenül nem érinti az érdeklõdõt, meg olyasmit sem, amire nem is nagyon megnyugtató a válasz.
Jöttömre Bess lehajolt, és elfordította a fejét. Ezt legalább õszintén tette. Jobban tetszett, mint a “specialista” lelkesedéssel teli mosolya. Nem várakoztattam. Fogvicsorgatva néztem rá. Egybõl lehervadt a mosoly az arcáról.
Bess kis ideig még hallgatott, azután rátért a lényegre. A vezérlõpulton megjelent a Petty részletes térképe. Bekapcsoltam az adómat, és rádióösszeköttetésbe léptem az ûrhajó komputerével, amely már a reptéren várakozott, és amelynek a Pettyn alkalmi bázisként, lakásként és laboratóriumként kellett szolgálnia a számomra. Persze el volt látva a szükséges álcázó eszközökkel.
Meghallgattam a bolygón észlelt titokzatos jelenségekrõl szóló beszámolót, megismerkedtem a tereppel, emlékezetembe véstem a régészek kutatási területeinek határait. Ha pedig valami nem jutna eszembe, majd helyettesít a komputer automatikája, amelyre szükség esetén bármikor támaszkodhatom. Amiket viszont magamnak kellett tudnom, még ha álmomból riasztanának is fel az éjszaka közepén, azok az állomások koordinátái voltak és a kódjelek, amelyek segítségével a holddal léphettem összeköttetésbe. Ez a kód nyilvánvalóan a tudósok készülékei számára foghatatlan sugárnyalábokban fut. A térképrõl ítélve semmiféle kétségeim nem támadhatnak a Pettyn való tartózkodásom helyét illetõen. A központi óceán partján alacsony, sztyeppéi növényzettel borított terület húzódott, a meleg éghajlati zónában, alig egyórányi repülõútra az egyik régi várostól, amelyben humanistáink berendezkedtek. Semmiféle valószínûsége nem volt annak, hogy a bolygó légterében õrjáratot teljesítõ gépeik felfedezhetnék jelenlétemet, említettem már az álcázást, és biztos lehettem abban, hogy túlságosan is jó lesz. Ebbõl a szempontból az ügynökségnek a legkiválóbb szakemberek álltak rendelkezésre.
Késõ éjszaka volt, amikor elhagytam a körbeüvegezett kabint. Éjszaka, az ember biológiai órája szerint, amennyiben még nekem ilyesmim lehetett. Csakhogy más idõmérték a végtelen térben nem létezik, én pedig, bár az a kövér NVÜbeli alak ezt lehetetlennek tartotta, továbbra is embernek éreztem magamat.
Három nappal késõbb egy napos délután landoltam, pontosan a programban meghatározott helyen. Kis, félköríves te-recskét választottam ki a lankás falú szurdokra emlékeztetõ, hosszú mélyedésben. Az ûrhajó csúcsa a környezõ dombok fölé emelkedett, így tökéletes kilátást biztosított a képernyõk használata nélkül is.
Amint a vegyi motorok kipufogása után visszamaradt sugárzás a megengedett érték alá esett, a rakétát leálcáztam, és végrehajtottam a védelmi hadmûveletet. Azaz õrautomatákat küldtem, amelyek úgy voltak beprogramozva, hogy erõtérhálóval fedjék azt a kört, amelynek közepén az ûrhajó állt. Ennek a körnek a sugara nem volt kicsi, körülbelül hatszáz métert tett ki. így esett a terep alakulását figyelembe véve.
Elsõ ténykedéseim befejeztével azonnal jelentést tettem Bessnek, utána pedig a könnyû, világoskékre festett szondával elrepültem egy kis terepszemlére. Nem sok idõt töltöttem el, és semmi gyanúsat nem tapasztaltam. Visszatérõben elégedetten állapítottam meg, hogy senki idegennek nem tûnhet fel az ûrhajóm, még néhány méterrõl sem. Az álcázás megszokottan ideális volt. Átfutott rajtam a gondolat, hogy a tudósok rádiólokátorai bizonyára érzékelték közeledésemet a bolygóhoz. Ha így van, megint lesz mirõl beszélniük. Ki tudja, tán már ebben a pillanatban még egy újabb titokzatos jelenségrõl megy híradás a Föld felé, amely arról számol be, hogy a Pettyn az emberektõl teljesen eltérõ lények jelentkeztek. S ami a legmulatságosabb, ez nem is lenne messze az igazságtól...
A fürdõszobában nem kis gondom volt, mire úgy-ahogy sikerült az arcomat megmosnom a puha, sûrû szõrzet alatt. Tizenkét ujjammal még mindig úgy voltam, mint az újszülött, aki felfedezi saját testét, és szórakoztatja annak számára célszerûtlen és érthetetlen felépítése. A lefekvés megint csak nem ment a legkönnyebben. A két púp, elöl és hátul, túl sok volt, még a legigénytelenebb ügynök számára is. Új alakomnak megfelelõ ágyról persze megfeledkeztek. Hiszen a feladat végrehajtásához nem volt elkerülhetetlenül szükséges. Más dolog a vezérlõpult fotelja. Ezt sikerült szépen kialakítaniuk, sõt még arról is gondoskodtak, hogy a táplálékkart elérhessem a mellsõ nyúlványokkal is, amit mellesleg meg sem próbáltam. Ebédet csak fürdés után ettem, közvetlenül elalvás elõtt.
Alighanem sokáig aludtam. Nem ébredtem túl pihenten, de azért jól kialudtam magam. Ezúttal nem gyötörtek álmok. Azt azonban nem tudtam, hogy vajon saját lelki egyensúlyom érdeme-e ez, vagy pedig az akció idején folyamatosan mûködõ korrekciós berendezés gyengéd gondoskodásáé.
Mindenesetre megállapítottam, hogy kint már leszállt az alkonyat, és eldöntöttem, hogy nem halogatom tovább a terv elsõ pontjának végrehajtását.
Magamhoz vettem az annihilátorral felfegyverezett tartalék õrautomatát, egy teherhordó automatát, beszálltam a terepjáróba, és a partra indultam. “Fülem” és “szemem” antennái biztosan jelezték volna, ha valamilyen élõlény bukkant volna fel a közelben, mindazonáltal inkább megmaradtam a mélyedés fenekén, ahová ûrhajómat elrejtettem. A völgy az óceán partjára vezetett, pontosabban majdnem a partjára, a homokos part menti fövényt megelõzõ dûnesor lábához. A berendezéseket lent rejtettem el, magam pedig felkapaszkodtam a legmagasabb dombra, elég nehezen lépegetve az apró szemcséjû futóhomokban. A környék nem volt csúnya. A látóhatár szélére éppen akkor emelkedett fel a hold, amely olyan volt, mintha sosem építették volna ki rajta az NVÜ állomását, mintha nem lett volna ott sem Bess, sem a kopasz kövér és a hozzá hasonlóak, akik képernyõjükön minden lépésemet figyelik. Csak figyeljék, így is szép. Az éjszaka világosabb, mint telihold idején a Földön, a helyenként ezüstös fénnyel csillogó óceán nyugodtan hullámzik, halk csobogással. A levegõ...
Kényelmes mozdulattal levetettem a sisakomat, és ledobtam a homokba. Kedvem támadt, hogy a dûne oldalán lefussak az óceánhoz, és ússzam egyet. Szomorúan néztem a hermetikusan záró szkafanderra, és megpillantottam az ujjából kiálló, szõrrel borított, hat ujjban végzõdõ nyúlványt. Azon nyomban kijózanodtam. Fürdés? Esetleg vedleni kezdek tõle...
Hívtam az automatákat. Kiadtam nekik a parancsot, és egy ideig szemléltem, hogyan fognak hozzá a végrehajtáshoz. Amikor az antennák, a lézerperiszkópok, az analizátorok kamerái és érzékelõi már a homokban kiásott mélyedésekben nyugodtak, tekintetemet elfordítottam az egyenletes, pontos mozdulatokat végzõ fekete alakoktól, és körülnéztem.
Elõttem az óceán. Pontosan itt, ezen a szakaszon figyeltek meg fölötte valamiféle fényeket és az állítólagos repülõ objektumokkal kapcsolatos egyéb optikai jelenségeket. A víz felülete nyugodt volt, ‘a széles és szinte sima hullámok lassan emelkedtek és süllyedtek, az óceán lassan és hangtalanul lélegzett, mint valami óriási alvó állat. A látóhatáron túl feküdt a déli kontinens, amely egykor lakott volt, akárcsak a Petty legnagyobb része, de most még nem érintette a régészek lába. Csak a légi felderítés hozott információkat a nagy lerombolt városokról, a magas kúp alakú építményekrõl, csatornákról és utakról. Az utóbbiak különben, mint itt mindenütt, viszonylag rövid, egymással nem érintkezõ szakaszokban futottak, ami egyike volt a halott civilizáció soksok, eddig meg nem fejtett rejtélyének.
Az óceán ezen a helyen széles, homorú ívet mélyített a szárazföldbe. Bázisom a nyitott öböl fölött feküdt. Balra, a dûnéken túl a sztyépp fokozatosan kerek halmokba ment át, amelyeket alacsony, kusza, különösen puha és selymes tapintású növényzet borított. A dombok nagyjából öt kilométeres távolságig húzódtak az ûrhajó állomáshelyétõl. Mögöttük sûrû, trópusi erdõ kezdõdött. A levegõ kristálytiszta volt, az éjszaka pedig világos, így jól láttam a látóhatár peremén sötétlõ vízszintes csíkot, amely az õserdõ szélét jelezte. A túlsó oldalon sivatag terült el. Emlékeztem, hogy százötven kilométernél nem nagyobb távolságban sziklás hegyek vonulata zárja le, amely az óceánnal keskeny tengerszoroson át érintkezõ beltengernél ér véget. Ezen a számos szigettel tarkított tengeren túl húzódott a földlakók által elfoglalt terület. Bázisaik, beleértve a központit is, a parttól nem messze helyezkedtek el, láthatóan azon a területen, ahol a hajdani civilizáció egyik legfõbb központját lokalizálták. Mindenesetre ott volt a legtöbb építmény, technikai berendezés és rom.
Holnap éjjel megismétlem az automatákkal ezt a hadmûveletet, de kissé messzebbre hatolok. Ugyanezeket az érzékelõket, periszkópokat és lehallgatókat fogom elhelyezni a tenger fölé emelkedõ legmagasabb hegycsúcsra, amelyen túl az emberek tartózkodnak. Idegenek megjelenésérõl, ha valamilyen rendkívüli véletlen folytán odajutna valaki, informálnak majd az itt, az óceán közelében a homokba rejtett jelzõberendezések. Arról, hogy mit csinálnak az emberek, tudomást szerzek a készülékektõl, amelyeknek biztosítom a közvetlen megfigyelést. A beltenger a hegyeken túl, légvonalban alig kétszáz kilométernyire volt. Még azt is tudni fogom, ha valamelyikük tüsszent, nem beszélve a gépek indulásáról vagy az õrjáratokról, amelyek közül bármelyik választhatja az én rakétám irányát. Annál inkább, mert a terület, amelyen a furcsa jelenségeket tapasztalták, szintén felkeltette érdeklõdésüket. Ez nem volt kellemes körülmény, de hát nem akadályozhattuk meg õket abban, hogy mozogjanak a kutatott területen, legalábbis egyelõre nem.
Napkeltéig, amely az óceán fölött következett be, s a nap azonnal magasra emelkedett az égbolton, a dûnéken õrködtem, de semmi sem történt, ami figyelmemet felkeltette volna. Visszatértem a rakétához, ettem valamit, ezután néhány órát a térképek fölött töltöttem, miközben a komputer hangszórója az adatokat ismételgette. A lehallgatáshoz még túl korán volt. Holnap tevékenyebb nap vár rám. Holnap már tudni fogom, mirõl beszélnek a tudósok, akik oly messze és egyúttal oly közel dolgoznak, ha számításba vesszük a megtett utat, amin ide jutottunk.
Átnéztem a bolygón tapasztalt rejtélyes jelenségek jegyzékét, ellenõriztem a homokba rejtett mûszerek programját, és lefeküdtem aludni.
Egy órával napnyugta elõtt ébredtem. Egyetlen pillantás a mutatókra elegendõ volt ahhoz, hogy meggyõzõdjem: semmi különös nem történt. Egyébként ha az ûrhajóhoz valamilyen szokatlan jelzések érkeznek, a komputer azonnal felébresztett volna. Összeköttetésbe léptem Bess-szel, ahogy gondolatban neveztem az egész holdat, amelyen az NVÜ elhelyezte állomását, és közöltem vele terveimet. Csendben hallgatott végig, és egyetértõén hümmögött. Semmi közölnivalója nem volt. Én pedig inkább meg sem kérdeztem, hogy Weyth velük van-e még, vagy már a kozmoszban. És hogy az utóbbi esetén van-e vele rádió-összeköttetésük.
Húsz perccel késõbb úton voltam. Ezúttal az Ügynökség specialitását, a Janust választottam. Ez a klasszikus nevû jármû igazából viszonylag lassú, viszont rendkívül sokoldalú volt. Tudott közlekedni szárazföldön, levegõben, képes volt vízen és víz alatt haladni, de szükség esetén a talaj felsõ rétegébe is behatolt. Az utóbbi fõleg olyankor volt fontos, ha a vezetõ az annihilátorhoz volt kénytelen nyúlni. Igazából ilyen esetrõl még nem hallottam, természetesen a gyakorlótéren kívül, de ennek nem volt jelentõsége. Ha egyszer létezett az NVÜ, tökéletesen kellett mûködnie, azaz lenni kellett tökéletesen pusztító fegyverének.
Amikor befejeztem a munkát a legmagasabb csúcs alatt néhány méterre levõ sziklás nyeregben, elérkezett a helyi idõ szerinti éjfél. Bekapcsoltam a lehallgatót, és kihallgattam két tudóst, akik bizonyára alvó társaik közvetlen közelében folytattak halk beszélgetést. Egyikük Warda volt. A másik hangot nem ismertem fel. Bizonyára olyan tudósé volt, aki régebben tartózkodott a Pettyn, mint az én útitársaim. Fényes körökrõl beszéltek, amelyeket az elõzõ este pillantott meg valamilyen Sem délkeleti irányban. Cigarettából fújt füstkarikákhoz hasonlították. Azzal a különbséggel, hogy ez a füst csillogó narancsszínben égett, amely azután kékre változott. A Kapcsolat szó egyszer sem merült fel, a beszélgetés hangsúlyából azonban érezni lehetett, hogy csak ez jár a fejükben.
Vállat vontam, és visszatértem Janusom kabinjába. Nem kis gondot jelentett, mire vissza tudtam térni a sík terepre. Zord hegyek voltak, kicsipkézettek, a jármû nehezen tudta tartani a magasságot a sziklatûk fölött, némelyiket a másodperc utolsó töredékében kerülte csak ki.
Már a sivatag felé vezetõ enyhe lejtõn haladtam, amikor a látóhatáron a tartózkodási helyemtõl az óceán partján nyugvó ûrhajóhoz vezetõ egyenes meghosszabbításában, valami olyasmit pillantottam meg az égbolton, amit az elsõ látásra sarki fénynek véltem. Hanem még senki sem látott olyan-sarki fényt, amely egy óriási reflektor vetítette nagy árnyékfoltként jelent volna meg az egyenletesen fénylõ éjszakai égbolton. A következõ pillanatban az eget arányló kékség öntötte el, a jelenség függõleges kör alakját vette fel, amely csak felsõ felét emelte ki az óceánból. Ennek a félkörnek a felületén sötétebb alakok helyezkedtek el. Egy idõ után némileg karcsú, bár szokatlanul felnagyított rakétatestet pillantottam meg, ugyanolyat, mint amilyennel ideérkeztem.
Ugyanebben a pillanatban meghallottam a rádióapparátus figyelmeztetõ jelzését. Bekapcsoltam a lehallgatót, és ellenõriztem az összeköttetést a berendezéssel, amelyet a landolás helyén helyeztem el. Az azonban hallgatott, mintha mi sem történt volna. Ez ugyancsak furcsa volt, hiszen a – szinte az ég zenitjéig emelkedõ – jelenség méretei kizárták annak lehetõségét, hogy a parton elhelyezett érzékelõk fel ne fogták volna õket.
Sietni kezdtem. A törzs alól felhallatszott a teljes erõvel mûködõ motorok sivítása. Ennek ellenére sebességem nem volt nagyobb óránként száznál. Ez volt jármûvem teljesítõképességének felsõ határa. Rádióközpontom továbbra is jelzett, akkor azonban már tudtam, hogy csak Bess akarja megkérdezni, mi újság. Kapcsolatba léptem vele, és rövid jelentést tettem. Szó nélkül végighallgatott, azután megkérdezte, mit csinálnak a régészek. Amikor elmondtam, hogy alszanak, és csak kettõjüknek támadt kedve éjszakai beszélgetésre, azt mormogta, hogy így is kell lennie, és kikapcsolta a készülékét.
A fényes félkör süllyedni kezdett, és lassan eltûnt az óceánban. A rajta kirajzolódó árnyak fokozatosan mozdulatlanná váltak, miközben egyre kisebbek lettek. Továbbra is úgy véltem, hogy ûrhajó körvonalait látom, körülötte pedig mintha egy igen lassan mûködõ óriási légcsavar árnyai jelentek volna meg. A légcsavar tükrökbõl állt, mert a part fölötti égbolton egyszerre táncba kezdtek a hol itt, hol ott felbukkanó visszfények. Félúton voltam.a hegyek és az ûrhajó között, amikor az egész látvány a másodperc törtrésze alatt eltûnt, akár a lekapcsolt lámpa fénye. A holdfényes éjszaka és a csillagok maradtak csupán. Ennek ellenére nem csökkentettem a jármû sebességét. Beirányoztam a fegyvereket, és kényelmesen elhelyezkedtem a fotelban. Betápláltam a komputerbe az irányt, amelyben fellépett az elsõ “rejtélyes jelenség”, amellyel a Pettyn találkoztam, valamint a saját következtetéseimet. Ebbõl’nem volt sok. Meghallottam az adó zörejét, ahogy a szalagot továbbította jóval azután, hogy én már befejeztem vele a munkát. Ez azt jelentette, hogy a parton elhelyezett ûrhajó komputere kiegészítõ magyarázatot kért az én információs berendezésemtõl. Vagyis a jármûvembõl érkezett hírek újdonságokat jelentettek számára. Tehát nem a rádió-összeköttetés mûködött hibásan. Egyszerûen a landolás helyén hagyott érzékelõk csakugyan semmit sem fogtak fel. Furcsa. Igen, nagyon furcsa. Hiszen az optikai jelenségek ugyanolyan információk, mint a hangok, a szavak vagy egyáltalán bármilyen mozdulat. A jelenséget, amelynek tanúja voltam, legjobban a hegyek és az óceán közötti sivatag felõl lehetett megfigyelni, ellenben ha valaki a parton állt, nem vehette észre. Vajon tényleg így volt, vagy csak az ismeretlen forrásból származó fény sugárzásának véletlen játékáról volt szó? A választól bizonyára nem kevés függött. Egyelõre azonban túl korai lett volna bármilyen választ is adni.
Az ûrhajóig vezetõ további utat már különösebb érzelmek nélkül tettem meg. Mindenesetre ellenõriztem az õrautoma-ták memóriaegységét és persze a dûnéken elhelyezett érzékelõ berendezéseket is. Semmilyen szokatlan jelenséget nem regisztráltak. Ismét az ûrhajó komputeréhez mentem, és a napkeltéig hátralevõ két órát a vezérlõpultnál töltöttem. Végül a tudósokra gondolva legyintettem egyet, csak kibírnak még egy napot a “felügyeletem” nélkül, és elaludtam.
A komputer riadójelzése ébresztett. Felugrottam, és az ablakhoz rohantam. Kint már sötét volt. Lenyomtam a regisztráló berendezés billentyûjét, hogy visszaforgassa a feljegyzéseket, és kapkodva bújtam be a szkafanderembe. Villámgyorsan begombolkoztam, ellenõriztem a mutatókat, és elõkészítettem a védõfegyvereket. Csak ezután riasztottam Besst, egyúttal ellenõriztem az õrautomatákat, és bekapcsoltam a memóriaegységüket, hogy szinkronban kövessék az eseményeket. Ugyanebben a pillanatban az ûrhajó ablakain és védõernyõin kísérteties fény villant át. Azonnal követte a dörrenés, amelyre az ûrhajó falai sivító hangon rezonáltak. Amint visszanyertem látásomat, elsõ gondolatom az volt, hogy a rögtönzött bázisomat védõ erõtérben valamilyen rés keletkezhetett. Azonnal ellenõriztem, de valamennyi mutató mozdulatlanul állt a helyén. A riadójel elhallgatott. Újabb villanás vakított el, utána olyan robaj rázta meg az ûrhajót, mintha a hegyek omlottak volna le. Azután még egy villanás. Gépiesen rácsúsztattam a képernyõre a napellenzõt, és ekkor végre rájöttem, hogy egyszerûen vihar tombol.
Ameddig a szem ellátott, az égbolt tûzben égett. Égzengés és villámlás váltakozott, az égboltot újra meg újra fény öntötte el, és úgy látszott, hogy az egész féltekét elárasztják a villanások. Nem az a közönséges, helyi vihar volt, amilyet az ember a Földön megkönnyebbült sóhajtással szokott fogadni.
A riadó jelzése még egyszer elõbukott a hangszórókból, néhány másodpercig remegett a levegõben, azután elhallgatott. Mi az ördög?! Hiszen az õrautomaták nem reagálnak a viharra, bármilyen hatalmas is...
Zúgást hallottam, amely még az ûrhajó falain is áthatolt, végül pedig kisebb rakéta starthangjához hasonló éles fütyölést. Rögtön ezután a fütyölés elhalt, és hátborzongató bugásba ment át. Ugyanekkor a mûszerek mutatói kilendültek a helyükbõl. A helyzet kezdett komollyá válni. Valaki vagy valami át akart hatolni az ûrhajót körülvevõ erõtéren ...
Az õrjöngõ vihartól felkorbácsolt óceánra gondoltam, és ellenõriztem az összeköttetést a dûne lejtõjén elrejtett berendezésekkel. Jó magasan voltak, hogy felülmaradjanak a hullámzás szintjén... persze, már amilyen hullámokra gondolhattam. Ekkora viharra nem számítottam...
A berendezések azonban rendben voltak. A kisülések közötti szünet villanásnyi ideje alatt megpróbáltam kikémlelni valamit a kamerák objektívjein át, a képernyõkön, azután szabad szemmel. Hiába. A reflektorokat mindamellett inkább nem kapcsoltam be. Ameddig csak lehet, nem pocsékolom el azt a munkát, amit rögtönzött bázisom álcázására fordítottam.
Egyszerre csönd lett. Az utolsó ágas-bogas villám egy pillanatra összemosta szemem elõtt a világot, azután lassanként kezdett eloszlani a homály. Az égbolt és a környék feketébõl sötétkékre változott, azután szürke lett, végül észrevettem a dûnék körvonalait, a háborgó óceánt, saját automatáimat, a sekély szurdok oldalait, amelyben tartózkodtam. Csak ekkor vetettem egy pillantást az órámra, és rájöttem, hogy mégsem aludtam át, mint korábban, az egész napot. A vihar hozta meg csupán a korai estét ennek az ide-gen világnak.
Amikor jól kivilágosodott, elhatároztam, hogy kimegyek. Az erõteret stimuláló aggregátorok már a szokott teljesítménnyel dolgoztak, valamennyi berendezés normálisan mûködött, összeköttetésemet Bess-szel, valamint saját automatáimmal semmi sem akadályozta, egyszóval olyan volt az egész, mint egy pásztorköltemény. Mindenesetre magammal vittem a Janust, rádióval irányítottam, úgy tíz méteres távolságban a hátam mögött.
Nem mentem messzire. Amint elhagytam a védett sávot, lábam valamilyen kocsonyás anyagba süppedt, mintha a vihar a tengerbõl messze a szárazföldre medúzák milliárdjait vetette volna ki. Körülnéztem. Ameddig a szem ellátott, mindent legalább méteres rétegben ez a gusztustalan kocsonya borított. Megértettem, miért kellett több energia az automaták számára, mint általában. A felhasznált energiamenynyiség valószínûleg egy bizonyos pillanatban átlépte a feltételezett határt, ha a komputer riadót rendelt el.
Álltam néhány percig, figyeltem azt a helyet, ahol lábam eltûnt a szem elõl, belemerülve az égbõl pottyant kocsonyás anyagba, ezután visszafordultam, és megkönnyebbülten léptem ki a száraz talajra. Az automatáknak parancsot adtam, hogy elemezzék ki a talajt borító valamit, és büszkeséggel vettem tudomásul, hogy valóban leginkább kocsonyához hasonló anyaggal van dolgom. Ekkor jutott eszembe, hogy réges-régen írtak már úgynevezett gömbvillámokról, ahogy akkor nevezték e jelenségeket, és hogy ezek hatalmas jégdarabok, halott állatok vagy éppen kocsonyás anyag földre hullásával jártak. Amennyiben a szemem elõtt fekvõ valaminek a magyarázata valóban olyan egyszerû, mint ama jelenségeknek, akkor nem volt mit problémáznom. Ez persze nem változtatott azon a tényen, hogy a talajt borító kocsonyás valami a lehetõ legundorítóbb volt a számomra. Szerencsére szó szerint az ember szeme láttára olvadt el, akár a forró homokra szórt hó, és gyorsan beszívódott a földbe. Nem telt bele tizenöt perc, és a táj felöltötte megszokott külsejét. A kocsonyával borított növényzet megpihent, és ismét felvette állati szõrméhez hasonló alakját.
Visszatértem az ûrhajóra, a vizsgálati eredményeket betápláltam a memóriaegységbe, és az egészet megfelelõ csomagolásban elküldtem Bessnek. Választ nem vártam, és igazam is volt. Ugyan, egy közönséges vihar.
Már nem feküdtem le. Megettem egy koncentrátumkoc-kát, kávét ittam, és leültem a vezérlõpult mögé. Fejemre tettem a hallgatót, hogy kapcsolatban legyek “õröm” jelzõberendezésével, és bekapcsoltam a hegyekben elhelyezett lehallgatókat.
Csönd ütötte meg a fülemet. Ellenõriztem a rádió-össze-kö^ttetést, a vonalak azonban rendben voltak. Mi történhetett? Elaludtak? Elöntötte õket a vihar? Biztosan már nem egy ilyent átéltek itt az állomásukon. Sétálni mentek? Mindnyájan?
Átprogramoztam a rádióközpontot, és kerestettem õket valamennyi frekvencián. Egyúttal kiiktattam az irányblokádot. Ebben a pillanatban meghallottam õket. Berendezéseink villámgyorsan mûködnek. Mire eljutott hozzám szavaik, helyesebben kiáltásaik értelme, tudtam, hogy a beltenger innensõ partján vannak, és már átlépték a hegyek vonulatát. Ami azt jelentette, hogy az én sivatagomban voltak, azaz nagyon közel. Nem felém közeledtek, hanem kissé keletebbre. Egyenesen a bolygó legnagyobb víz nélküli területére tartottak, mint amilyen egykor a Szahara volt nálunk.
De ez lett volna csak a legkevesebb. Mikor megértettem, mit kiáltoznak, rögtön végigfutott hátamon a hideg. Nem nagyon tévedtem. Alighanem mindnyájan elhagyták a bázist. Legalábbis a központi állomást, amely a legnagyobb energiafejlesztõkkel rendelkezett és mindazzal, amire a bolygón ideiglenesen berendezkedett embereknek a leginkább szükségük volt. És ezt olyan körülmények között hagyták el, amelyek iránt nem maradhattam közömbös.
– Hol vagy?! – hangzott a hangszóróban egy lázas, elcsukló férfihang. – Nem hallom! Beccari! Beccari!
– Nem hallom õt – felelte a másik hang, amelyet mennydörgéshez hasonló robaj kísért. – Már néhány perce megszûnt az összeköttetésem vele! Látsz valamit, Monk?
– Ki beszél? – hangzott a harmadik hang, de olyan tisztán és annyira közelrõl, hogy összerázkódtam. – Itt Beccari. Itt Beccari. Sem, Monk, miért nem feleltek ? Hol vagytok...
Csattanások. Kis ideig csak zörejeket hallottam meg zûrzavaros hangokat, mintha a holdon levõ lehallgató kabinban figyelném a csillagok jelzéseit.
– Betájoltad az adatokat? – kérdezte egy férfi, akinek legelõször hallottam a hangját. – Hallod, Monk, halló?!
– Itt vagyok, Sem. Mirõl van szó?
– Ismerted Beccari adatait? Ahol utoljára hallottad.
– Itt Beccari. Itt Beccari. Miért nem válaszoltok ?...
– ... és szélességi kör. Legalább harminc kilométer – annak hangja volt, akit Monknak neveztek. – Teljes sebességgel megyek oda. Megadjam az irányt?
– Itt Beccari – a beszélõ hangja a skála legfelsõ szintjére emelkedett. – Látom az objektumot! Idehallgassatok! Látom az objektumot! Óriási...
– Monk, Monk...
Nem késlekedhettem. Már eleget tudtam. Az egyetlen “objektum” szó többet mondott számomra, mint -bármilyen, már lehallgatott beszélgetés. Nem volt vesztegetni való idõm. Számítani lehetett erre. Valamit észrevettek. Észrevették, és útnak eredtek, ahányan voltak, s a bázist otthagyták az automatákra... amelyek egyáltalán nem az NVÜ instrukcióinak megfelelõen voltak beprogramozva...
Egy perccel késõbb már a Janusban ültem. Odaérek. Oda kell érnem. Komputerem jól láthatóan mutatta a képernyõn az utat, amelyen jármûveik haladtak. Négy jármû volt. Hármat hallottam. Köztük az egyiknek, amelyikben Beccari ült a rádió mellett, nem volt összeköttetése a többivel. Közelebb voltam ahhoz a ponthoz, amely felé haladtak. Elvágom az útjukat. Visszatartom õket, ha a szükség úgy hozza, vagy legalábbis a közelben leszek arra az esetre, ha az, amit Beccari “látott”, ezúttal nem optikai csalódás...
– Monk, Monk! – recsegte a hangszóró. Az ûrhajó berendezése közvetlenül jármûvem kabinjába kapcsolta a lehallgatót. – Monk – hallatszott még egyszer. Csönd.
Ránéztem a mutatóra. Gyorsabban már nem tudtam. Még jó, hogy ez az egész móka most zajlik, s nem a vihar idején. Kétlem, hogy kihozhattam volna a normális sebességet a kocsonyás süppedek fölött.
– Elõttem van – hallatszik tisztán Beccari hangja. – Lassítok. Látom a korongot... pontosabban kupolát... kö-nyörgök, szólaljatok meg. Halló, Monk! Halló, Sem... mit...
A hang hirtelen félbeszakadt. Ismét ösztönösen a mutatóra tévedt a tekintetem. Ördög vigye el azokat, az Akadémián. Akármilyen biztos is legyen egy fegyver, a megfelelõ sebesség hiányában igazán mulatságos helyzeteket okozhat. .. csak nehogy tragédiához vezessen. Több száz éve tökéletesítette a fegyverzetet az NVÜ, várva a pillanatot, amikor majd alkalmazni kell. Amikor egyáltalán alkalmazni lehet. Ha éppen most jött el az a pillanat, ha az az alak tényleg látta õket maga elõtt, és ha én nem érnék oda... ez az évszázadok óta elsõ alkalom, ez az egyetlenegy...
– Nem bírom. – Beccari hangja izgatott volt, és valahogy
megváltozott, de azért továbbra is úgy hangzott, mintha mellettem ülne, a szomszéd fotelban. – A motorok felmondják a szolgálatot. Ide figyeljetek, vigyázzatok... itt valamilyen erõtér van... látom õket, ó, látom õket!... Hallgatás.
– Itt Monk, hallasz engem, Sem?
– Minden rendben, Monk. Addig a helyig, ahol utoljára rádió-összeköttetésben voltál Beccarival, már csak úgy öt kilométer van hátra. Mindjárt bekapcsolom a keresõt. Hisz itt kell lennie. Mekkora a sebességed?
– Több mint kétszáz. Monk, néhány perc múlva utolérlek. Már látom a motor füstjét. Talán lassítani kéne, nehogy szem elõl tévesszük Beccarit? Hátha defektet kapott?
– Nincs semmi baja, de azok... azaz azt hiszem, elõször ellenõrizni kellene...
Nos, ez az. Ember? Legelõször meg kell próbálni, hátha beszélni lehet az idegenekkel. Ha csakugyan idegenek, elõször az emberiség történetében, idegenek, akik megállították Beccari jármûvét. Az ördögbe is, mi történhetett a rádióval?
Öt kilométernél is kevesebb maradt hátra. Olyan közel voltam, hogy igazából meg kellene állnom, ha nem akarom leleplezni magamat. De hát nemcsak azért jöttem ide, hogy bujkáljak az emberek elõl. És azonkívül ha sikerül elõttük odaérnem, és ha véletlenül ezek az idegenek ugyanolyan szõrösek lennének, mint én, akkor lehet, hogy engem, ebben a mostani külsõmben, átengednének az automatáik. Persze kénytelen leszek kiszállni a Janusból... igaz. Hiszen nem mutatkozhatom az emberek elõtt.
Ebben a pillanatban, nem messze tõlem, sárgás fényt vettem észre, és tudtam, hogy a tudósok egyik jármûve felé közeledem, amelyek az idegen civilizációval való találkozásra siettek. Balra néztem, és majdnem az elsõ jármû közvetlen közelében ugyanolyan fényt pillantottam meg. Valójában legalább másfél kilométer választotta el õket, csak az én perspektívámból nézve rövidült meg a távolságuk. De rögtön utána még valamit észrevettem. Mintha hirtelen még egy nap kelt volna föl. A látóhatár egy részét fény árasztotta el, elõbb narancsszínû volt, azután hamarosan sötét ibolyaszínûvé változott. Közben ez a nap a föld fölé emelkedett. Egy vagy két másodpercre mozdulatlanná vált, azután eltûnt. Nem úgy hunyt ki, mint a láng, nem kisebbedéit a távolsággal, hanem egyszerûen eltûnt. Ugyanebben a percben szólalt meg Beccari hangja:
– Elrepültek! Elrepültek! A férte egye meg ezt a rádiót!...
– Beccari? – hallatszott Monk izgatott hangja.
– Beccari?! – csatlakozott hozzá Sem kiáltása.
– Mi történt? – kérdezte a negyedik, akinek most hallottam elõször a hangját. Tehát együtt vannak. Legalábbis eny-nyien. Szerencsére nem értek oda. Vagy megakadályozták, hogy odaérjenek. Számomra egyre megy.
Megálltam. Kissé talán túl gyorsan fékeztem, de hát most csak egyetlen gondom volt: nehogy észrevegyenek. Nem az idegenek. Az emberek.
– Mi történt veled? – érdeklõdött Monk.
– Nem tudom – válaszolta Beccari.
– Nem tudom – ismételte visszhangként a negyedik, aki nyilván azt hitte, neki szólt a kérdés.
– Elvesztettem az összeköttetést – folytatta Beccari –, azután felmondták a szolgálatot a motorok és az egész berendezés. Hogyhogy nem értetek utol, hisz alig néhány perccel elõttetek érkeztem! Láttam õket, értitek ?! Láttam!
– Várj, mindjárt ott leszek! – szólalt meg izgatottan Sem.
– Hol várjak? – érdeklõdött az a hang,-amelyrõl még mindig nem tudtam, kié.
– Beccari – szólt Monk –, lõj fel egy jelzõt. Ott találkozzunk, ahová leesik. Azután együtt átkutatjuk azt a helyet...
Végre egy értelmes ötlet. Legalábbis az õ szemszögükbõl. Én mind a négyüket az ördögbe küldeném. Most aztán várhatok, amíg telebeszélik egymás fejét, és átkutatnak mindent azon a területen, ahol láttak vagy látni véltek valamit. Várok, mit tehetek mást! Végül is van benne gyakorlatom...
– Nem, nem láttam, hogy lett volna ott valaki – magyarázta Beccari. – Csak olyan óriási... nem tudom, hogy nevezzem. .. na, legyen kúpszerûség... mellette pedig néhány kisebb, laposabb. Start elõtt a nagyobbik beszippantotta a kisebbeket. Fogalmam sincs, mit csináltak ott... ha egyszer nem akartak találkozni velünk. Észre kellett venniük engem... a berendezéseik kikapcsolták a motorjaimat... hacsak nem véletlen volt.
Véletlen. Nem, hát ezek tényleg olyanok, mint a gyerekek. Az idegenek? Lehet, hogy a viharral jöttek, mint az a kocsonya. Vagy éppen az vette föl az ûrhajó alakját.
Eszembe jutott a rakétaárny, amelyet tegnap éjjel láttam meg a furcsán kivilágosodott égen, ami után megjelent elõttem annak a látomásszerû napnak a képe, itt, a szemem elõtt, s tovább már nem hitettem el magammal, hogy jól szórakozom.
Beccari hangjából, amikor az idegenek barátságtalanságát ecsetelgette, hogy tudniillik nem engedték magukhoz, olyan fájdalom érzõdött, mintha egyszerre az egész családját veszítette volna el. így tûnõdtem, s ekkor rádöbbentem, hogy nagyon messze vagyok a Földtõl. A Földtõl, ahol...
Tán már feltétel nélkül az NVÜ-höz tartozom?
Összehúztam magamat. Fájdalom? Kinek a fájdalma? Ugyan, különféle fájdalmak léteznek. És különféle gondolatok jutnak az ember eszébe, még akkor is, amikor kizárólag az a küldetés köti le, amelyet végre kell hajtania.
Nincs jelentõsége. Amit õk sajnálhattak, az nekem megmentés volt. Nem kellett megvédenem õket, fegyvert fogva az idegen civilizációra. Nem kellett megakadályoznom, hogy kapcsolatba lépjenek olyan lényekkel, akiket mi még nem ellenõriztünk. Nem kellett felfednem magamat az emberek elõtt. Szó se róla, szerencsém volt. Legalábbis ezúttal.
Körülbelül ötszáz métert hátráltam, hogy szabaddá tegyem a kutatáshoz a területet, amelyet véleményük szerint idegenek lába érintett, azután behúztam az antennáimat. Nem akartam az ördögöt kísérteni. Akármelyikük felfedezhetne. Nem. Behúzom az érzékelõket, és bezárkózom a Janusba, akár a csiga a házába. Végül is unatkoznak. Itt töltöm az éjszakát, és hajnalban, ha már nem lesznek itt, én is elmegyek megnézni azt a helyet. Mindenképpen ezt kell tennem.
III.
Nem tudom, hogy vajon a néhány kilométeres körben találtam volna-e akár egy négyzetcentimétert is, amelyet nem forgattak fel jármûveik kerekei. A jármûvek kerekei és lánctalpai után maradt árkokban csizmanyomok sorakoztak, a sivatag vöröses porában látni lehetett a mérõkészülékek állványai után visszamaradt bemélyedéseket, és kicsi, fúrt lyukakat, nyilván ellenõrizték, hogy az idegenek nem kerestek-e valamit a föld alatt. Egyszóval a terep ideális volt annak a számára, aki meg akarta találni az ismeretlen formájú és méretû nyomait azoknak a lényeknek, amelyekrõl nem is tudja, hogy tényleg megfordultak-e azon a helyen.
Ennek az egész labirintusnak a közepén egy nagyjából kétszáz méteres sugarú jól letaposott kört lehetett látni. Úgy látszott, hogy a homok itt kissé sötétebb, bár ez optikai csalódás is lehetett. A sugárzás erõssége némileg növekedett, ezt azonban a homokréteg alatti geológiai formációk is okozhatták. Nem is álmodhattam olyasmirõl, hogy az idegenektõl “ott felejtett” tárgyat találhatnék. Azaz, meggyõzõdésem, pontosabban annak hiánya, amellyel hajnalban a kutatáshoz hozzáfogtam, megalapozottnak bizonyult.
Már visszatérõben beszélgettem Bess-szel. Beszélgettem, mert ezúttal kevésbé volt szûkszavú. Megígérte, hogy miután analizálták az adatokat, amelyeket komputerem továbbított az állomásra, majd ismét kapcsolatba lépnek velem. Ha ugyanis az idegenek jelenlétérõl valami más is tanúskodna, mint az esõ helyett hullott kocsonyás anyag és a vihar elõidézte optikai jelenségek, akkor az NVÜ kénytelen lesz hivatalosan is beavatkozni. Rögtön elképzeltem ezt a “beavatkozást” és a módszert, ahogyan majd végrehajtják. Még azt is megkockáztathattam, hogy tudom, ki avatkozna be, ha erre sor kerülne. A kérdés csupán az, hogy milyen külsõvel.
Visszaérkezésem után még egyszer ellenõriztem, pillanatról pillanatra, az adatokat, amelyeket berendezésem az utóbbi néhány óra folyamán továbbított a komputer gyûjtõközpontjába. Nem, nem hagytam figyelmen kívül semmit sem. Tehát tovább kell várakoznom.
Ledobtam a szkafandert és a kezeslábast, kikapcsoltam a hangszórókat, de meghagytam az összeköttetést az automatákkal, és a fürdõszobába mentem. Sokáig álltam a tisztító gázsugár alatt, s közben egy igazi tengeri fürdésre gondoltam. Ezután ruhátlanul tértem vissza a kabinba, és elnyújtóztam a fotelban. Nem sokáig maradtam ebben a helyzetben. Mit nem adnék, ha láthatnám ezeknek a torzonborz alakoknak az ágyát. Valahogy mégiscsak el kellett helyezniük azokat a púpokat. Feltéve, hogy nem állva alszanak.
Felálltam, és önkéntelenül alaposan szemügyre vettem kezemet, lábamat, szõrös hasamat és azokat a hülye mellsõ nyúlványokat. Voltaképpen kit kell ezzel becsapnom? Vagy talán csupán szórakozásnak kell tekintenem átváltozásomat? Az NVÜ ûrhajóinak kabinjaiban nincs tükör. Kozmetikázással a korrekciós és diagnosztikai berendezés foglalkozik. Az pedig kifogástalanul mûködik, mintha mi sem történt volna. Azt mindenesetre nem sikerült becsapnom, továbbra is emberként tartott számon. Már csak az hiányzott, hogy míg én a Pettyn töltöm az idõt, a “specialistáink” elhagyják a holdon levõ állomást, és eltávozzanak, teszem azt, a szomszédos galaktika túlsó végére. Akkor így, ezzel a külsõvel kellene a Földre utaznom. Az aztán jó buli lenne. Persze lehet, hogy nem is nekem, különben sem szép dolog, ha az ember csak magára gondol.
Felöltöztem, elõvettem a légpárnás jármûvet, és elrepültem az óceán irányába. Eleinte a parttal párhuzamosan haladtam, azután délnyugati irányba fordultam. Mindenféle hátsó szándék nélkül indultam arrafelé, ahol azok a furcsa árnyak jelentkeztek, a hasonlóan szokatlanul fényes éjszakai égbolton.
A parttól hat kilométerre kikapcsoltam a motorokat, és a hullámokra ereszkedtem. Megérintettem az irányítópult egyik billentyûjét. A körbeüvegezett kabin falai hangtalanul tûntek el a törzsben. Levettem a sisakomat, és mélyet lélegeztem. A szelet alig lehetett érezni. Az óceán hatalmas hullámai lassan ringatták apró jármûvemet, könnyedén felemelték, azután elengedték, szinte idegnyugtató kezelésben részesítettek. A levegõben nehezen meghatározható illat áradt szét, fanyar volt és ugyanakkor napillatú, földi gyümölcs illatára emlékeztetett, de sehogy sem tudtam rájönni, melyikére. Mindenesetre nem a vizeink szaga volt, még csak nem is hasonlított ahhoz. Friss volt, és könnyedén hatolt a tüdõmbe, amely akaratom ellenére kitágult befogadására. Behunytam a szememet, és néhány percig hagytam, hogy a levegõ és a hullámok ringassanak. Végül a kabint be sem csukva indítottam be a motorokat, és lassan folytatni kezdtem utamat az addigi irányban.
Körülbelül egy órával napnyugta elõtt jöttem rá, hogy eléggé eltávolodtam a parttól és bázisomtól. Megálltam. Ellenõriztem a rádiókapcsolatot, kiegészítettem az érzékelõk programját, azután közöltem Bess-szel, hol vagyok. Ahogy a rögtönzött számításokból kiderült, nagyjából azon a helyen voltam, amely fölött észrevettem azt a valamit, amit esetleg egy ûrhajó körvonalainak lehetett gondolni.
Gyorsan besötétedett, mint mindenütt a trópusokon. A miénknél kicsit nagyobb méretû nap, amely némileg fényesebb is volt, és kékes árnyalatban játszott, megérintette a látóhatár szélét, azután egy pillanat alatt eltûnt. Ma a hold csak félórával késõbb kel, így azonnal sötét lett, mintha az eget sûrû fekete felhõk borították volna.
Nem a legnagyobb lelkesedéssel dugtam bele fejemet az alaktalan sisakba, amelyet megváltoztatott fejformámra készítettek. A kabint azonban még mindig nem csuktam be. Langyos volt az éjszaka, a víz felõl érkezõ hûvösség kellemesen érintett. Idegenek vagy nem idegenek, a romok, a felelõtlen tudósok – ez csak egyik oldala az éremnek. A másik maga a bolygó. Tényleg nehezen lehetne elképzelni alkalmasabb helyet a szabadság eltöltésére. A csönd szinte kiáltó. Több száz kilométerre egy lélek sincs. A víz szinte hívogató. A zöld szárazföld várhegyeivel, folyóival és sivatagjaival és persze a furcsa, elhagyott épületekkel, amelyeket még nem látott emberi szem. A mi szabadságunk. Ha Annát elhozhatnám ide...
Önkéntelenül felegyenesedtem. Meg kell hallgatnom, mirõl beszélnek a tudósok – suhant át rajtam a gondolat. Bizonyára nem alszanak, és talán egyhamar nem is alszanak el ezen az éjszakán. Ülnek a homok fölött, amelyet a sivatagból hoztak le, ahol az “idegenek” nem akartak velük találkozni, most pedig felelevenítik az elmúlt nap élményeit.
Annyi bizonyos, hogy semmit sem tudok meg tõlük. Hacsak eszükbe nem jutott, hogy újabb expedíciót indítsanak... ha valamit ismét észrevennének... Igen, elhanyagolom a kötelességeimet.
Bekapcsoltam a lehallgatót s a következõ néhány percben néma és láthatatlan tanúja lettem a Pettyn levõ földi bázis életének. Ahogy elképzeltem, kizárólag az idegen jármû titokzatos megjelenésérõl beszélgettek. Természetesen valamennyi anyaintézetüknek jelentést tettek, s amennyire tájékozódni tudtam, még nem kaptak választ, de utasítást sem. Egyikük sem tett említést az NVÜ-rõl vagy legalábbis arról az esetleges kockázatról, amelyet az ismeretlen civilizáció jelentkezése okozhat a Mills-rendszer területén. Alighanem együtt voltak mindnyájan, azaz volt, aki erre az esetre elhagyta fiókállomását, hogy “kandalló mellett” tereferélhes-senek közösen, és ne rádión kelljen érintkezniük. Nekem mindenesetre kapóra jött. Legalább ma nem csinálnak semmiféle ostobaságot.
Kikapcsoltam a hangszórókat, és a kabint is becsuktam végre. Amikor páncélozott teteje bezárult a fejem fölött, akaratlanul felsóhajtottam. Hiába. Ilyen a munkánk.
Jelentkezett Bess, ahogy már magamban neveztem a holdat, ahol fõnököm és a “specialisták” csoportja tartózkodott. Az ég és a tenger kivilágosodott. Az egyik kamera ob-jektívján keresztül már kiemelkedett a látóhatárból a partvonal. Egyre világosabb lett. Az óceán világoskék színt kezdett ölteni, mi az ördög...
Nem, ez nem a hold. A fotel támlája fölé emelkedtem, hogy a bombavetõ fogantyúja a kezem ügyében legyen. A kabinban már világos volt, mintha nem is a hold, hanem a nap jelent volna meg az égbolton. Hirtelen óriási szivárvány emelkedett fölém. Gépiesen beindítottam a motorokat, de még várakoztam. Közvetlen rádiókapcsolatba léptem a holdon levõ állomással, de csöndben maradtam. Figyeltem.
Volt mit nézni. Körülöttem az óceánból hatalmas több kilométer átmérõjû fényoszlop emelkedett ki. Annak ellenére, hogy a fénycsík kellõs közepén tartózkodtam – legalábbis én így véltem –, jól láttam a széleit, amelyeken túl a megszokott éjszaka honolt. Láttam a sötétkék égboltot, de még a hold tükrözõdését is a vízen. Itt ellenben a fény egyre növekedett és emelkedett fölfelé, hogy milyen magasra, azt nem tudtam megállapítani, egészen addig, amíg a magasban kezdett spirál alakot ölteni, és egyúttal a valódi szivárvány ívéhez hasonlóan bekanyarodni. Felidéztem azokat a fényjelenségeket, amelyeket a Sziámi-öbölben és egyéb helyeken lehet látni, az azonban semmi olyasmihez nem hasonlított, amirõl a tankönyvek említést tesznek. A kabin üvege már kékes színben lángolt, amikor a környék hirtelen megváltoztatta a színét. A fényoszlop narancssárga színûvé változott, utána pedig sötétvörös lett, mintha tûz égett volna. Közben a fényoszlop spirálmozgása határozottan meggyorsult. Mintha egy gigantikus, forgó dugóhúzó tövében álltam volna, amelynek minden része más színben ragyogott. A szivárvány-ív növekedett, egészen addig, amíg a túlsó vége úgy háromnégy kilométer távolságban el nem érte az óceánt. Ekkor egyszerre elsötétedett, azután ismét fény villant fel, majd megint a söfét, azután fénysugár... Körös-körül lassú tempóban lüktetett minden, a színes, égõ fénysugár hol megjelent, hol eltûnt, mintha egy napsugárcsóvát felbontó, körben forgó világítótoronynál álltam volna. Ez eltartott néhány percig, s egészen beleszédültem, azután ismét minden megváltozott. A fényoszlop lesüllyedt, összetekeredett, akár egy kígyó, és az óceán fölött hatalmas vízszintes kört alkotott. Elindultam, hogy a bûvös körbe kerüljek, ahol – legalábbis ahogy messzirõl láttam – a legközönségesebb éjszaka volt. Mégsem a megszokott éjszaka volt, amikor a vízszintes szivárvánnyal határolt körbe jutottam. Fent valóban a közönséges csillagos égbolt látszott, a víz felszíne azonban ugyanúgy lüktetve foszforeszkált, mint az a színes kígyó, amely engem gyûrûjébe fogott. Érzékelõim viszont hallgattak. A fény, annak jelenléte, a benne lejátszódó változások, a mozgás és a színek mit sem mondtak nekik. Ez volt az egészben a legmeglepõbb. És az igazat megvallva a legnyugtalanítóbb. Azt jelentette ugyanis, hogy olyan sugárzással van dolgom, amelyet sem a földi konstruktõrök, sem a “specialistáink” nem ismernek. Pedig az utóbbiak, legalábbis véleményük szerint, olyan új megbízható matematikai modelleket állítottak fel és tápláltak be az NVÜ eszközeibe, amelyek semmiképpen sem tévedhetnek. Ez a világ azonban kicsúszott a kezükbõl. Mit jelentett ez a tény számomra? Gyakorlatilag valószínûleg semmit. Csakhogy... minden; ami ismeretlen, veszélyes lehet. Ez volt az egyetlen következtetés, amely kötelezte a “Hármas”-okat.
Mégsem tudtam tenni semmit. Csak annyit, hogy figyelek, és arra számítok, hogy a komputerek analitikai készülékeibe táplált adatok majd közelebb visznek minket a rejtély megfejtéséhez. Tehát figyeltem. Még a napernyõket sem eresztettem le, bár a felvillanó és eltûnõ színes fény fájdalmasan vágott a szemembe. Szerencsére már nem tartott sokáig. A vízszintes szivárvány hamarosan abbahagyta a tekergõzést, és mozdulatlanná vált. Egy pillanat múlva gyorsan kezdett kialudni. A kihunyó fény már nem lüktetett, mint az egyenletes lassúsággal körbeforgó világítótorony. A következõ két perc elteltével a kifakult fénykorong a magasba emelkedett, elõször lassan, azután egyre gyorsabban, amíg fölöttem, a magasban jelentéktelen, fénylõ füstkarikává nem változott. Egy pillanatig még mozdulatlan maradtam, az égre szegezett fejjel, mire megbizonyosodtam róla, hogy az égbolt tiszta, sötétkék, és hogy az egyetlen fényt, amely a szemembe sütött, a csillagoknak köszönhetem meg a Millsnek, amely megvilágítja a hold tányérját. Ekkor visszatértem a megszokott helyzetbe, becsuktam a szememet, és hosszabb ideig csukva tartottam, mélyeket lélegeztem, és semmire sem gondoltam. Amit láttam, nem volt csúnya. Sõt azt is mondhatnám, hogy ellenkezõleg. A festõket bizonyára mindenekelõtt a jelenség szépsége fogná meg. Én viszont nem voltam festõ, a tudósokról pedig az NVÜ kategóriáiban kellett gondolkodnom. A nekem jutott szerep kizárta a jelenségek esztétikai behatárolását. Csupán úgy csoportosíthattam azokat, hogy ismertek-e, azaz veszélytelenek, vagy -ismeretlenek, s akkor tevékenységi területembe tartoznak. Nem várakoznom kellene, se nem nézelõdnöm, hanem cselekednem. Csak próbálná valaki megmondani, mit tehettem volna kis idõvel ezelõtt. Bess vagy valaki a bölcs tanácsadók közül. Semmi kifogásom nem lett volna, ha megpróbálják. Tudtam volna, mit válaszoljak nekik. Ezt egész biztosan tudtam volna. Mint ahogy viszont egyáltalán nem tudtam, mit tehetnek még azonkívül, hogy ott maradtam azon a helyen, amely fölött a Petty természete csupán maga erejébõl vagy valakinek a segítségével színes karikákkal játszadozott.
Végül is három napja vagyok itt, és nem volt olyan éjszaka, hogy valami ne történt volna. Ha ez mindig így van, akkor igazán nem csoda, hogy azoknak ott a bázison, a hegyek és tenger mögött, mûködésbe lép a fantáziájuk. Fõleg, ha az, amit legutóbb a sivatagban láttak, tényleg ûrhajóra emlékeztetett...
Elindultam. Néhány percig haladtam elõre, távolodva a parttól, azután megváltoztattam az irányt, és széles körívet kezdtem leírni. Ezen az éjszakán az óceán jelentõs darabját vizsgáltam át, de nem találtam sem fénylõ kört, sem szivárványt vagy rakéta árnyait és semmi olyasmit, ami felkeltette volna figyelmemet. Visszatérésem után meggyõzõdtem arról, hogy az õrautomaták sem regisztráltak semmiféle mozgást ûrhajóm közelében. Ekkor még félórát szenteltem a komputernek, néhány szót közöltem Bess-szel, miután alighanem álmából keltettem fel, azután magam is elhelyezkedtem a fotelban. Ezúttal rögtön elaludtam. Még elöl és hátul levõ púpom sem tudott ebben megakadályozni.
Amikor felébredtem, kint ismét éjszaka volt. Egy egész napot aludtam át. A komputer hagyott ilyen sokáig lustálkodni, mintha neki lett volna szüksége idõre, hogy mindent feldolgozhasson, amit memóriaegységeibe betápláltam.
Elõkészületekét tettem, hogy elhagyjam az ûrhajót, azután leültem a vezérlõpult elé, és végighallgattam, amit berendezéseim a tudósok bázisáról közvetítettek. Néhány részleten csak átfutottam, egyetlen dolog volt fontos számomra: nem terveznek-e ismét valamilyen éjszakai csavargást. Szerencsére errõl szó sem volt. Úgy látszik, visszatértek megszokott foglalatosságaikhoz, mindenesetre a beszélgetések legfõbb témája az újonnan feltárt építmény volt, amelynek alapjaiban egykor atomenergiával mûködõ szerkezetet találtak. Igen, egy teljesen átlagos civilizáció lehetett, azoké a torzonborz alakoké, amennyiben tényleg õk tartózkodtak valaha a Pettyn.
Körülbelül kétszáz kilométerre az ûrhajótól kénytelen voltam lassítani, itt ugyanis a sztyepp dimbes-dombos területbe ment át, amelyen egyre gyakrabban tûntek fel olyan fák, amelyek jóval inkább hasonlítottak a földi kaktuszokhoz, mintsem tölgyhöz, gesztenyéhez vagy fenyõfához. Bekanyarodtam és továbbhaladtam, állandóan a sivatag szélén, hogy minél nagyobb területet tarthassak megfigyelés alatt.
Három óra telt el azóta, hogy az ûrhajót elhagytam. Éjfél közeledett. S hogy eddig semmi sem történt, lassanként az a meggyõzõdésem támadt, hogy ezt az éjszakát legalább nyugodtan tölthetem el. Tévedtem. Méghozzá alaposan. Még soha senki ekkorát nem tévedett.
Az egyik domb tetején egy pillanatra megálltam, és szétnéztem a hold fényében ragyogó sivatagon. Ezután különösebb megfontolás nélkül, inkább hogy az idõt elüssem, semmint kötelességbõl, bekapcsoltam a bázist lehallgató berendezés hangszóróit. Bekapcsoltam, és az elsõ pillanatban azt hittem, hogy valamiféle különös “idõhurokba” kerültem, és ismét átélem az elõzõ huszonnégy óra eseményeit. Ugyanazok a félbeszakított mondatok, kiáltások és hívások. Ugyanazok az idõleges szünetek a tudósok rádió-összeköttetésében. Ugyanis megint külön voltak. És ismét felügyelet nélkül hagyták fõbázisukat, s így nem használhatták energiakészleteit és berendezéseit. Szerencsére nem távoztak messzire. Ezúttal az állítólagos idegenek szinte az egyik kisebb tábor küszöbén szálltak le, megint a beltenger szélén, de nagyjából száz kilométerre keletre a központi bázistól. Csakhogy most, amint a “meglátogatott” állomáson tartózkodó emberek szóáradatából kiderült, a jövevények egyáltalán nem szándékoztak kereket oldani. A tudósok egymás után ismételgették, hogy hatalmas, csészealj formájú jármûvet látnak, amely vagy száz méterre áll a tengerparttól az ásatások közvetlen közelében. Mellette valamiféle apró, korong formájú, hermetikusan zárt tárgyak keringtek. Élõlényt nem láttak. Talán éppen ezért sikerült annyira megõrizniük józan eszüket, hogy ne hagyják el táborukat és ne repüljenek tárt karral a felé a valami felé, amit láttak. Ez azonban csekély vigasz.
Ránéztem a sebességmérõre, megvizsgáltam az irányt, és megmértem az idõt. Hiába, akármit teszek, nem érek oda. Nem érhetek oda. Mit tesz az ember, ha olyasmit kell tennie, amire nem képes? Megkísérli a lehetetlent.
Ûrhajómnak riadójelzést küldtem. Amikor a fedélzeti komputer jelezte a startkészséget, pontosan meghatároztam a leszállóhely koordinátáit, és leblokkoltam a feszültségmixert az irányító berendezéssel. Még némileg módosítanom kellett a programot, mert a komputer nem akarta megszakítani a védõ erõteret, és nem akarta sorsára hagyni az õrautomatákat meg a part menti dûnékben elásott berendezéseket. Legkevesebb három másodpercet veszítettem ezzel. Egy pillanattal késõbb a látóhatár szélén észrevettem az annihiláció villanását. Az ûrhajó úgy startolt, mint a gyakorlótéren harci körülmények között. Az automatáimból csak szétömlött fémfoltok maradtak. Néhány másodperc múlva amorf fémdarabokká merevednek.
Sikerült megállítanom a rakétát, nem egészen egy kilométerre attól a dombtól, amelyen álltam. Ekkor bebiztosítottam az ûrhajót, én pedig elrejtõztem, minden eshetõségre készen, a dombhajlatban. A komputer végrehajtotta a sebtében összeállított programot, mindenesetre számítani kellett mindenféle meglepetésre. Baj nélkül zajlott le a dolog. Meg sem vártam, hogy a sugárzás a megszokott szintre csökkenjen, átrepültem a megolvadt homok lángoló foltjai felett, és a továbbra is hermetikusan zárt kupola belsejébõl parancsot adtam a fõbejárat kinyitására. A liftet fél méterrel a föld felett állítottam meg, hogy megvédjem a fertõzött talajjal való közvetlen érintkezéstõl, és felugrottam rá a motorház tetejérõl, ahová közvetlenül a kabinból léptem ki. Az ûrhajó felsõ részébe mentem, ellenõriztem a bejárat bezárását, s rögtön ezután kiadtam a startjelet. Lent szerencsétlen kis jármûvem semmivé lett, ezzel azonban nem törõdtem. Még arra sem figyeltem, mi történik a tudósoknál. Nem volt idõm, hogy a csevegéseikkel szórakozzam. Ha az idegenek tényleg elhatározták magukat arra, hogy fölveszik a kapcsolatot... különben minek szálltak volna le a tudósok orra elõtt?
Elfeledkeztem az emberekrõl, legalábbis azokról, akik velem együtt voltak ezen az isten háta mögötti bolygón. Megfeledkeztem Bessrõl. Ebben a helyzetben nem számíthatott arra, hogy beszélgessek vele. Vizsgálja csak az adatokat, amelyeket a fedélzeti információs berendezés közvetít a számára. Ha nem alszik éppen. Bár a riadó biztosan talpra ugrasztottá az állomás legénységét.
Csakhogy sem Bess, sem a “specialistáink” nem adhattak olyan tanácsot, amit én magamtól ne tudtam volna. Nem volt választásom.
Túl sok volt már ezekbõl a titokzatos jelenségekbõl. Akár idegenek, akár optikai csalódás szülötte, nem várhatunk tovább. Az éjszakánkénti riadó még a tudósoknak is sok a jóból, akik pedig örökké a meglepetések után sóvárognak. Még magának Bessnek is el kellett ismernie, hogy a riadók mögött valaminek lennie kell, aminek a végére kell járni.
Már a tenger fölött jártam. Ha nem kötötte volna le õket annyira egyik állomásuk “meglátogatása”, észre kellett volna venniük engem. Továbbra is fotonmeghajtással haladtam, hogy ha az emberek nem is, de a feltételezett idegenek észrevegyék, hogy itt vagyok.
Ellenõriztem az irányt, és lassítottam. Elõször vegyi meghajtásra tértem át, azután pedig hõ nélküli üzemanyagra, már közvetlenül a tengerparton. Most már észre kellett venniük, még ha nem akarták is. Bekapcsoltam a mikrofonokat, a komputerhez kapcsoltam õket, hiszen nem beszélhettem saját hangomon, ezután elkezdtem, gondosan hangsúlyozva a szavakat:
– A bolygón tartózkodó valamennyi értelmes lényhez! Rejtõzzetek el! Olyan ûrhajóval érkezem, melynek motorjai megfertõzik a légkört és a talajt. Maradjatok, rejtek helyeteken, amíg jelt nem adok! Ha látjátok a hajtómûvek mûködését, vagy ha távolabb vagytok is, engedelmeskedjetek felhívásomnak. Rejtõzzetek el...
Még kétszer megismételtem ezt az ostoba felhívást, azután akaratom ellenére elnevettem magamat, és kezdtem leereszkedni. Amit elmondtam, csak látszólag volt ostobaság, olyasmi, amivel szófogadó gyermekeket lehet figyelmeztetni. Elõször is nem akartam, hogy az emberek, miután összecsõdül-tek – amit nem állt módomban megakadályozni –, kivonuljanak az idegenek “üdvözlésére”. Másodszor arról volt szó, hogy ellenõrizni akartam az idegenek viselkedését, ha valóban ott voltak. Méghozzá függetlenül attól, hogy állítólagos jármûveikben az idegenek eleven képviselõi vannak-e vagy az általuk küldött automaták. Szükség esetén voltak anni-hilátoraim, amelyeknek semmilyen anyagszerkezeti! tárgy nem állhat ellent. Azonban csak akkor használhattam, ha az emberek védett helyen tartózkodnak, így tehát felhívásommal saját magamat is védtem. Az idegenek ugyanis különféleképpen viselkedhetnek. Például elrejtõzhetnek és megvárhatják, amíg leszállók, hogy megismerkedhessenek a váratlan jövevénnyel. Megkísérelhetik, hogy megsemmisítsenek, amint a bolygóra kilépek. Végül pedig el is távozhatnak, nem várva meg az események kifejletét.
Az utóbbit választották. Az ûrhajót függõlegesen tartva haladtam a tenger fölött, a part mentén. A légmozgástól felkavart víz és por több méteres magasságban kavargott, s szemem elõl mindent eltakart abból, ami lent történt, a képernyõn azonban jól láttam az állomás apró épületeit, valamilyen jármûveket... és kissé távolabb a csészealj formájú testet. Arrafelé tartottam, közben önkéntelenül mind a tizenkét ujjammal megszorítottam az irányító markolatát. Még éppen sikerült megállapítanom, hogy a nagy mellett nincsen semmiféle kisebb “korong”, amint a tudósok egymást informálták, amikor a jármû vagy micsoda felemelkedett. Ezalatt a földet akkora fény öntötte el, hogy még az én jármûvem keltette porfelhõn is áthatolt. Tényleg óriási és valóban kúp alakú volt. A felvillanó fény rendkívül különös volt. Felvillant, azután ív alakban szétoszlott, s a jármû körvonalait szinte a látóhatár széléig nagyította fel. Azonban ismeretlen eredetû sugárzás lehetett, mert az érzékelõk egy pillanatra semjeleztek.
Az idegen kolosszus – avagy optikai csalódás, amelynek következtében láttam a hatalmas, földön kívüli ûrhajót -függõleges irányt vett, felgyorsult, a zeniten álló csillag formáját öltötte fel, végül eltûnt. Ekkor a rakétát a tenger közelébõl a dûnéken túlra helyeztem át, és leszálltam, nagyjából háromszáz méterre a bázis épületeitõl. Valóban nem voltam veszélyes számukra, hiszen hõ nélküli- üzemanyagot használtam.
Tervem elsõ felét végrehajtottam. Még könnyebben is ment, mint gondoltam. De komplikáltabban is, mint ahogy bárki feltételezhette volna, mielõtt a Földrõl vagy a Petty holdjáról elindultam. Már nem a humanisták fantáziája szabadította rájuk a Kapcsolat vízióját. Egy ember a “Hármasból”, az NVÜ képzett ügynöke az, aki az optikai csalódás következtében idegen jármûvet látott. Egyelõre csak optikai csalódásról beszélhettem. De ez is elég volt ahhoz, hogy tervem második, nehezebb részének megvalósítására késztessen, amelyet pedig elhalaszthattam volna, ha saját szememmel nem láttam volna a hatalmas, kúp alakú testet.
Gyorsan ledobtam a sisakot és a szkafandert, utána pedig nyílt kóddal közöltem “a bolygón levõ valamennyi élõlénnyel”, hogy már nyugodtan elhagyhatják rejtekhelyüket. Végül bekapcsoltam az összes külsõ reflektort, és kinyitottam a bejáratot. Szemem sarkából mozgást vettem észre a képernyõn. Valaki nagyon lassan közeledett felém a bázis irányából. Ezúttal valahogy nem siettek annyira, mint ahogy errõl magukat meggyõzni igyekeztek.
Anyaszült meztelenül álltam a liftben, a derekamon lazán becsatolt övbe dugott sorozatvetõvel, amelyet a halott pilóta mellett talált fegyver alakjára képeztek ki az állomáson. Az egyik reflektor függõlegesen lefelé világított. Lent a füvön megpillantottam fejem sokszorosra növekedett árnyékát. Ez az árnyék növekedett, és ahogy egyre lejjebb kerültem, fokozatosan elmosódott. Végül is a lift, melyet a hatás fokozása érdekében igyekeztem fékezni, megérintette a földet. Két lépést tettem elõre. Közvetlenül elõttem álltak az emberek, reflektorom vakító fényétõl hunyorogva. Én is megálltam. Ekkor õk néhány méterrel közelebb léptek, ezután ismét megálltak. Én is elõbbre léptem. Már jól láttam a fénytõl fehérlõ arcukat. Végre megkapták azt, ami életük legnagyobb vágya volt. A Kapcsolatot. A Kapcsolatot az idegen civilizációval. Akkor még magam sem voltam tisztában azzal, hogy mennyire idegen az a civilizáció. Õk azonban mindenre gondolhattak. Hogy a remények valóra válnak, és az emberiség a magasabb fejlettségû civilizáció segítségével olyan hatalmasat ugorhat a fejlõdésben, mint amekkora változást hozott a huszadik században néhány õskö-zösségi indián törzsnek, hogy ekkor találkoztak elõször a Föld többi lakóival, akik már a Holdra is eljutottak. Hogy ellenkezõleg, õk maguk taníthatják meg az idegeneket. Hogy ez utóbbiak megfejtik a Petty kihalt civilizációjának rejtélyét. Egyet biztosan nem mérlegeltek. Hogy az idegeneknek fegyverük is lehet. Úgy jöttek ide, hogy egyiküknél sem volt még egy gázpisztoly sem. Pontosan, ahogy számítottam rá. És nemcsak én. Bess is meg a többiek az NVÜ-tõl, akik éppen ezért jól tudták, hogy az NVÜ létezése talán kellemetlen, de mindenesetre elkerülhetetlen szükségszerûség.
Warda, Barcew, Leski, Zamfi, Léna... Összeszorítottam a számat, hogy meg ne pukkadjak a nevetéstõl. Nem emlékeztem pontosan, hogyan néznek ki a fogaim ebben az arcban, ezért igyekeztem nem megmutatni. Ezeket ismertem. Rajtuk kívül jöttek még négy... öt... aha, inkább öten. Még két nõ, az egyik egy fiatal lány... legalábbis úgy nézett ki. Léna...
Na, mit tegyünk! Körülbelül tíz méter választott el bennünket, ez éppen annyi volt, amennyi nekem kellett. Õk viszont úgy láttam, szeretnének odafutni hozzám és megölelni, s ennek megvalósításában csupán saját lábuk akadályozza õket. Hallgattam. Õk is hallgattak. Nálam ez egyszerûen hozzátartozott a játékhoz. Náluk? Hiszen annyi mondanivalójuk lett volna az idegenek számára...
Végre valamelyikük átlépte a bûvös távolságot, egy méterre kilépett a mozdulatlan tömegbõl. Ezt nem akartam. Lassan felemeltem a kezemet, mint valami régi átkot vagy éppen áldást osztó pap, és megállítottam. Azonnal megállt.
Ekkor Warda beszélni kezdett. Meghajolt, tenyerét a szájára, majd a szívére helyezte, ezután saját magára mutatott, s a bázis épületeire. Végül az övébe fûzött közönséges lámpához nyúlt, és tíz rövid villantással a szemembe vakított. Rögtön ezután a lámpával a levegõbe egy kört írt le, azután egy háromszöget, még egyszer kört, és végül megismételte a tíz fényvillantást, aminek bizonyára azt kellett jelentenie, hogy õk a tízes számrendszert alkalmazzák. Ezek után leoltotta a lámpát, és várakozó álláspontra helyezkedett.
Vártam vagy fél percet, azután sietség nélkül jelentõségteljesen megráztam a fejemet. Ez azt jelenthette, hogy semmi sem érdekel abból, amit láttam. Elszomorodtak. Valamelyikük Warda fülébe súgott néhány szót, de olyan halkan, hogy nem értettem meg. A megkérdezett energikusan megrázta a fejét. Ekkor szólalt meg Léna.
– Talán megérti?... – fejezte ki bizonytalanul feltételezését, egyenesen rám nézve. – Érted a nyelvünket? – ismételte hangosabban. – Talán kompu... információs készüléket használsz – javította ki magát.
Barátságosan néztem rá. Igazság szerint a helyzettõl elragadtatott társaságból egyedül az õ megnyilvánulása bizonyított némi józan észt. Sajnos ki kellett ábrándítanom.
Mint mondtam, bármire számíthattak. Egyet kivéve. Azt éppen, amit tettem.
Egy kicsit még vártam, azután kihúztam magamat, és olyan pillantást vetettem rájuk, amellyel legmélyebb kiábrándulásom fájdalmát kifejezhettem. Legyintettem, közben jól láthatóan megmutattam hat ujjamat, és unalmamban megigazítottam nyúlványszerû mellsõ végtagomat. Végül a lehetõ legváratlanabbul, félig kinyitottam a számat, és rájuk öltöttem a nyelvemet, pontosan úgy, ahogy ezt a neveletlen gyerekek teszik a tanár háta mögött. A nyelvem szerencsére a sajátom volt. És azt hiszem, nincs mit szégyenkeznem miatta.
Kihasználva a pillanatnyi, nevezzük finoman, meglepetést, sarkon fordultam, és méltóságteljesen visszamasíroztam a lifthez. Mikor már a bejárat magasságában voltam, valamelyikük lentrõl elkiáltotta magát. Még ha legalább az alkalomnak megfelelõen! Valamilyen régi, zamatos tengerészkifejezést, ami meggyõzhette volna az idegent, hogy nem festett bábukkal van dolga. Ugyan! Ebben a kiáltásban fájdalom volt, kérés, barátság, hívás, minden, csak az nem volt benne, aminek lennie kellett volna.
Becsaptam az ajtót, és azon nyomban elindítottam a hajtómûveket, ezúttal megkíméltem magam a propaganda célú figyelmeztetésektõl. Semmit sem csinálok nekik vagy velük, legfeljebb zavarba hozom õket, a hatás, amit elértem, úgyis túlságosan meggyõzõ. Reméltem, hogy nem okozok nekik komplexusokat, én mint földi ember, mert ezt semmiképpen sem akartam. Az biztos, hogy sokáig lesz mit emlegetniük. És most már senki sem tiltakozhat az ellen, hogy az NVÜ hivatalosan is védelmet gyakoroljon a Pettyn levõ földi állomás fölött. Hiszen az idegenek látogatása többé nem a pszichikum és az optikum határán levõ jelenség. Ténnyé vált.
– Ügyesen csináltad – dörmögte elismerõen Bess, miután leellenõriztük a komputerem feljegyzéseit a legutóbbi napokról –, de azért eltúloztad. Honnan jutott eszedbe, hogy nyelvet ölts rájuk? Hiszen ez földi gesztus. Nem érted?...
Értettem én. De az elsõ pillanatban azt hittem, hogy a tudósokkal szemben tanúsított tiszteletlen viselkedésemet veszi rossz néven. Pedig neki csak a konspiráció járt az eszében. Micsoda megkönnyebbülés! Már azt hittem, hogy képes kipréselni magából olyan érzéseket, amelyeket emberinek szoktak nevezni...
– De hát szõrös volt az arcom, négy vállam volt és hat ujjam, ráadásul azok a nyúlványok elöl – válaszoltam. -Nem hiszem, hogy ebben a helyzetben az emberi nyelv gyanút kelthetett volna bennük. Ráadásul belecsepegtettem, legalábbis azt remélem, a nyílt leikecskéjükbe egy parányi kételyt, nehogy azt gondolják, hogy kivétel nélkül mindenkivel felvehetik a “Kapcsolatot”. Ezt a mozdulatot ugyanis éppen azért kellett érteniük, mert emberi volt. Hiszen õk az egész kozmoszban olyan élõlényeket keresnek, akik hasonlítanak hozzánk... legalábbis bizonyos szempontokból. Tehát találtak egy olyan lényt, aki ugyanúgy, mint mi, a nyelvét ölti. Nincs miért szemrehányást tenned – fejeztem be meggyõzõdéssel.
Nem felelt. Nem tudom, egyáltalán hallotta-e, amit mondtam. Már minden gondolata a jövõ körül forgott. És ezek olyan gondolatok voltak, amelyek számomra sem lehettek közömbösek. Mert, s ezt nem volt nehéz kitalálni, Bess terveiben ezúttal is volt némi szerény szerepem...
– Mi van Weyth-tel? – kérdeztem témát váltva. Vállat vont. Az arca idegesen rángott.
– Semmi – dörmögte, közben kitartóan figyelte az ablakot, mintha ott állna valaki, s jelzéseket adna neki.
Világos. Ha semmi, akkor semmi. Nem kell megkérdeznem. Biztosan az utolsó nap eseményei hoztak ilyen túlontúl jó hangulatba.
– Nincs vele rádió-összeköttetésünk – tette hozzá hamarosan. Ezt nem lett volna köteles megmondani. Ha mégis megmondta, az azt jelenti, hogy befejezettnek tekinti az ügyet. Weyth?...
Elképzeltem, hogy száz, kétszáz, ötezer év múlva valamelyik expedíciónk véletlenül találkozik a térben az idegen ûrhajóval ... idegennel, mert Weyth rakétájának szerkezete akkor már nagyon különbözni fog az akkori ûrhajókétól. Bemegy majd valaki az ûrhajó belsejébe, megpillantja a szõrös, gorilla formájú pilóta holttestét, és azt fogja gondolni talán, hogy a kollégái részesítették ilyen megkülönböztetett ûrtemetésben, otthagyva õt az ûrhajóroncsban.
– Régóta? – böktem oda közömbös hangon, mintha csupán a kialvó beszélgetés fonalát akarnám felvenni.
– A start utáni második naptól kezdve...
– És mikor indult?
– Nem tudod? – csodálkozott el Bess, mintha a start ünnepélyesen zajlott volna le, az összes földlakó jelenlétében. Nem reagáltam. Nem voltam köteles ismerni a részleteket. Végül is nem mindegy, hogy közvetlen a start után szûnt-e meg az összeköttetés ?
A kabinban, ahol Bessen és rajtam kívül egy teremtett lélek sem volt, csend támadt. A fõnök továbbra is az ablak felé fordulva állt, úgy látszott, hogy elfelejtkezett a jelenlétemrõl. Vártam még vagy két percet, aztán az ajtóhoz indultam. A folyosó felé tartottam, ahol a lehallgató helyiség volt. Beláttam, hogy ideje visszatérnem megszokott elfoglaltságomhoz.
Útközben beléptem a fürdõszobába. Gyorsan végeztem. Fogalmam sincs, hogy a legénység között miért éreztem magamat olyan furcsán abban az idegen, szõrrel borított külsõben.

Ugyanezen a napon délután elcsíptem a Tudományos Tanács és a Pettyn levõ bázis között egy üzenetváltást. A régészekkel hivatalosan közölték, hogy ettõl kezdve az NVÜ védelme alatt fognak dolgozni, és nem szabad semmiféle expedíciót kezdeniük vagy egyáltalán eltávozniuk a munkahelyekrõl az Ügynökség megbízottjának engedélye nélkül. Õ különben hamarosan meg fog érkezni a bolygóra. A hírt továbbítottam Bessnek, aki erre csupán annyit mondott, hogy fejezzem be á szolgálatot, és térjek vissza a kabinomba. Félóra múlva majd értem jön valaki.
Csakugyan megjött. Ugyanaz a kövér férfi, akinek régimódi szemüvege volt, s akinek annyira tetszettem az operáció után. Elkísért a már túlságosan is jól ismert terembe, ahol még néhány “specialistánk” várakozott. Egy szót sem szólt egyikük sem. Amikor már majdnem elaludtam, eszembe villant, hogy csinálhatnának valamit az orrommal. Mindig a kelleténél kissé nagyobbnak tartottam. De már nem jutott idõm, hogy ezt elmondjam.

Az orrom ugyanolyan nagy maradt, mint volt. Egyáltalán semmiféle változást nem tapasztaltam ahhoz képest, amit a sebészek komputere az operáció elõtt “feljegyzett” külsõmrõl. Jól néztem ki. Nem mintha különösebb fontosságot tulajdonítottam volna természetes küllememnek, amirõl egyébként nem is a legrosszabb véleménnyel szoktak lenni, hanem hogy is mondjam... az ember mégiscsak ember. Ezt másként nem tudom kifejezni.
Jó orvosaink voltak. Közvetlenül felébredés után tudtam futni, enni, egyszóval mindent tudtam csinálni. Ami a legfontosabb, szolgálatra alkalmas voltam. Azonnal. Persze ez nem számomra volt a legfontosabb.
Mindamellett nem tagadhattam meg magamtól azt az örömöt, amit a miniatûr kabinban kialakított fekhelyem kipróbálása jelentett. Hanyatt feküdtem, s olyan érzésem támadt, hogy a levegõben lebegek a matrac fölött. Azt az átkozott púpot csak nem tudtam elfelejteni. Legalábbis annyira, hogy valahogy olyan meztelennek éreztem magamat. Mindenesetre az elsõ órákban szorosan begombolkoztam kezeslábasomba, pedig a többiek fürdõnadrágbanjártak. Azon a bolygón, ahol ezek a torzonborz alakok élnek, valószínûleg alacsonyabb a középhõmérséklet, mint a Földön.
A Pettyn a tudósok csöndesek voltak. Beszélgetéseikbõl, amelyek jóval rövidebbek lettek, és amelyekbõl többé vagy kevésbé titkolt szomorúság hallatszott, kiderült, hogy az idegenekkel való találkozás emlékeit elhomályosította az a tény, hogy az expedíció a “Hármas” ellenõrzése alá kerül. Nem volt nehéz kitalálni, milyen fogadtatás várja az ügynököt, aki ott szolgálatba lép. Csakhogy ez az ügynök sem számított másra. És tenni fogja a dolgát, akár tetszik neki, akár nem. Úgy fog érkezni, hogy jól el lesz látva... nemcsak meghatalmazással. Pontosan el tudtam magamnak képzelni. Hiszen tudtam, ki lesz ez az ügynök.
Kiegészítették a felszerelést. A Földrõl további két ûrhajó érkezett, amelyet a legújabb típusú annihilátorral láttak el. Bármelyikük meg tudott semmisíteni egy Petty nagyságú bolygót. Még nagyobbat is. Felújították az automata készletet és mindenféle fotooptikai jelenség figyelembe vételével kialakították a speciális védelmi programokat. Senki sem értette, hogy az érzékelõk, amelyek velem voltak elsõ tartózkodásomkor a Pettyn, miért nem fogták fel a fényjeleket, amelyek olyan erõsek voltak, hogy még a vak is észrevette volna. A pilótával ellátott rakétán kívül még kettõ indult útnak, különleges feladattal. Vagyis az idegenek fogadására, ha az embereket védõ sugárernyõk közelébe merészkednének.
Az eligazítás nem tartott sokáig. A Petty topográfiáját már jól ismertem, különben is a komputerek memóriaegységeit megfelelõen elõkészítették. A “jelenségek” regisztrálására szolgáló készüléket nem változtatták meg. A rádiórendszert sem. A változás annyi volt csupán, hogy az állomáson ettõl kezdve startra készen állt további három ûrhajó, s a Petty körüli pályára újabb, legénység nélküli, megfigyelõállomásokat küldtek fel. Úgy látszott, hogy mindent megtettek, ami tõlük telt, hogy bármilyen meglepetést elkerülhessenek. A régészek bizonyára azt mondanák, hogy még többet tettek, mint kellett volna. Az õ véleményüket azonban nem vehettük figyelembe. A találkozás velem nyilván kiábrándította õket, mégis kitartottak humanizmusuk mellett, amely egyebek között a testvériség érzését jelentette mindenki iránt, a legtávolabbi galaktika lényei iránt is.
A növények egykor megtanították az embereket az idõ feletti gondolati összeköttetésre. Ez a kapcsolat sok gyakorlatot kívánt, és volt eset, az ilyen úton küldött információkat tévesen magyarázták. Most azonban erre az eshetõségre is felkészültünk. Az elektromágneses tereket megfelelõen stimuláló antennákat az erõsítõ elemekkel együtt elhelyeztük az állomás rádióközpontjában és a rakéták orrán. Egyszóval
Ügynökségünk a Pettyn kísérleti gyakorlóteret létesített, amely bármely pillanatban átalakulhatott csatatérré. Amely az elsõ lenne az NVÜ életében. “Specialistáink” számára ez olyan kivételesen váratlan szerencse volt, hogy számuk minden egyes Földrõl érkezett ûrhajóval nõtt. Az állomás már majdhogy fel nem billent. Örültem, hogy elhagyom ezt a helyet, ahol szkafander és ûrfelszerélés nélkül egy pillanatra sem lehettem egyedül. Örültem, hogy a Pettyn leszek, alig néhány idegen ember közelében, akik közül egyik sem kíván velem csevegni. Számoltam az indulásig hátralevõ órákat. Nem sokáig késlekedtek vele, A helyzet síelésre ösztönözte õket. Igaz ugyan, hogy a tengerparton, a régészek egyik tábora közelében lejátszódott jelenet óta a Pettyn nyugalom volt, de minden éjszaka hozhatott nem várt hírt. Mindössze négy napot töltöttem ott, és négyszer riadóztatták rejtélyes jelenségek, amelyek közül legalábbis kettõ közvetlen kapcsolatban volt az idegenek jelenlétével.
Öt nappal az emberi külsõmet visszaadó operáció után indultam el. Az utolsó pillanatig láttam a megfigyelõ páncélozott ablakára tapadó arcokat a felszálló helyen. Nem lehetett kétséges, mekkora reményeket fûznek feladatomhoz. Nos, mindenki számít valamire. A történészek a Pettyn arról álmodoznak, hogy megbarátkozhatnak az idegen civilizációval. Ezek itt arra gondolnak, hogy ellenõrizhetik sok száz év alatt kialakított elméleteiket, amelyek eddig valóban csak elméletek voltak. Maguk bizonyára nincsenek tudatában annak, hogy ezekben a reményekben legtöbb helyet az a szándék foglal el, hogy munkájuk motivációját és szükségességét megerõsítsék. Én egyedül akartam lenni. Egyedül küldetésemmel, az automatákkal és a berendezésekkel. Egyedül, olyan körülmények között, amelyek a legnagyobb figyelemösszpontosítást követelik tõlem, és amelyek nem hagyják, hogy gondolatban a múlthoz forduljak, és éjszakánként álmodjak.
A legrövidebb úton mentem, melyet úgy számítottak ki, hogy merõlegesen vágjak át minden lehetséges pályát a Petty körül, amelyen esetleg a mieinken kívül idegen egységek is megjelenhetnek. Váratlanul érkeztem. Csak akkor jelentkeztem be nálunk, amikor már mozdulatlanul lebegtem a vegyi motorokból kipufogó sugárpárnán, két kilométerre a fõ kutatóállomás fölött. Rögtön azután lejjebb ereszkedtem. Az ûrhajókat hájomszög alakban helyeztem el, úgy, hogy a tengerpart alkotta az átfogót. A háromszög alakú térség déli csúcsát az egyik távirányított ûrhajó képezte. A másikra bíztam a csúcs funkcióját, a parttól legtávolabb esõ helyen landoltattam. Keleten, abban az irányban, amelynek folytatásában sorakoztak a tudósok kihelyezett állomásai, szálltam le magam. Utoljára szálltam le, ellenõriztem a területet, amelyen már ott õrködött a két másik ûrhajó. Biztos voltam magamban.
Nem kellett sietnem. Megvártam, amíg a levegõ megtisztul a leszállt ûrhajók által felkevert porfelhõktõl, csak ezután nyitottam ki az ajtót, és leléptem a földre. Ahogy számítottam rá, körös-körül egy lélek sem volt. Ha úgy kétszáz méterre tõlem nem láttam volna a bázis épületeinek lapos tetejét, amely a tenger felé lejtett, mert a most dús növényzettel borított egykori dûne oldalához építették, azt hihettem volna, hogy olyan helyen értem földet, amelyen még nem járt ember.
A bozótban kitaposott ösvény az épületeket körülvevõ alacsony kerítés bejáratához vezetett. Közvetlenül mögötte észrevettem a halomba rakott mérõkészülékeket, robotalkatrészeket, két vagy három nyitott terepjárót és a leghétköznapibb kapákat és kisseprûket. – Feküdtek ott különbözõ nagyságú kövek, némelyiken ábrák is voltak, fém- vagy kerámia eszközök, amelyeken látni lehetett, hogy ezredévek óta vártak itt az emberré.
Az állomás fõépülete, természetesen, ugyanabból az anyagból készült, mint minden földön kívüli objektum, hogy ellenállhasson bármilyen rengésnek, sugárzásnak és ütésnek. Ugyanakkor törekedtek- arra is, hogy olyan legyen a külsejük, mint egy hegyi rezervátumbeli nagy kunyhónak. Valamiféle fa utánzatú szalagokkal borították be. Mellette néhány ideiglenes helyiséget építettek fel a környéken található magas, vékony és hallatlanul hajlékony fából, amely azután
egészen jó építõanyagnak bizonyult. Reméltem, hogy senkinek sem jut olyasmi eszébe, hogy ezekben a pajtákban aludjék, mint valami földi nyaralóhelyen.
Kikerültem egy használaton kívüli automata árnyékát, amely még arra sem reagált, hogy megfogtam antennáit, s mint egy seprûvel, megbirizgáltam velük a füvet. Bementem a sarkig tárt páncélajtón, és egy tágas, körbeüvegezett helyiségbe jutottam, amely bizonyára hall, társalgó és munkahely volt egyszerre. Ez utóbbiról a falak mentén sorakozó, egykori rajzasztalokhoz hasonló asztalok tanúskodtak. A bejárattal szemben, háttal ült egy férfi. Azonnal megismertem. Zamfi volt, egyike azoknak a tudósoknak, akikkel együtt indultunk el a Földrõl. Szívesebben találkoztam volna elõször egy ismeretlennel, bár az egésznek nem volt túl nagy jelentõsége a számomra. Amikor beléptem, egy pillanatra odafordult, kifürkészhetetlen pillantást vetett rám, azután megint a rajzával kezdett foglalatoskodni, amely ki volt terítve elõtte az asztalon. Fekete üstöké mozdulatlanná vált.
Néhány lépést tettem, és megálltam a terem közepén. Vártam egy percet, kettõt, hármat... Végül meguntam a játékot.
– Hello, Zamfi – mondtam nyugodt, halk hangon. – Ismét találkozunk. Egyedül vagy?
A fekete fej megmozdult. Nem kis idõbe telt, mire megszólalt:
– Nem. A többiek az asztalok alatt ülnek. Nem látod?
Az emberekben mindig is a humorérzéket értékeltem a legtöbbre. Ezt meg is mondtam neki. Aztán még azt is megkérdeztem, miért nincs-õ is az asztal alatt. Nyomban eszembe jutott néhány kis viccecske. Unott hangon mondtam el, csendesen és lassan. Sokáig beszéltem. Végül majd csak megunja...
– Nem látod, hogy dolgozom ? – vágott végre a szavamba.
Megörültem.
– Igazán? – kérdeztem az elismerés örömteli hangján. -Akkor tán végre megmondod, hol vannak a többiek.
– Õk is dolgoznak – mormogta kis idõ múlva.
– Dolgozol tovább, vagy inkább elmész sétálni? – vetettem oda kissé élesebb hangon. Arra mégis elegendõ volt, hogy felemelje a fejét, és végigmérjen. Ezúttal hosszabb ideig nézett.
– Tehát?
Vállat vont, és elhúzta a száját. Nem nevetett.
– Sehova sem megyek – mordult fel. – Mit akarsz voltaképpen? Csukott szájjal mosolyodtam el.
– Most érkeztem – magyaráztam. – Azt hittem, hogy észrevetted. El kell intéznem egy s mást, és egy ideig együtt fogunk lakni. Ez persze nem jelenti azt, hogy kénytelen leszel társalogni velem – abbahagytam a mosolygást –, azt fõleg nem, hogy nekem kedvem lenne hozzá. Csupán válaszolnod kell a kérdéseimre, bár nemcsak neked. És engedelmeskedned kell, ha olyan események következnek be, amelyek arra kényszerítenek, hogy parancsokat adjak nektek. Gondold azt rólam, hogy hangszóró vagyok, amelyen keresztül feletteseid küldenek utasításokat a Földrõl. Hol vannak a többiek?
Ismét hátat fordított. Néhány pillanatig mozdulatlan maradt, azután meghallottam sziszegõ hangját.
– Mindenki a helyén van. Dolgozunk – ismételte. Kiegyenesedtem.	
– Jó – fortyantam fel. – A munka a legutolsó dolog, amiben zavarni akarnálak titeket. Egyáltalán nem sok vizet fogok zavarni. Meglátod, még meg fogtok szeretni. Most pedig menjünk a többiekért. Ha pedig mégsem lenne rá idõd, hívd ide õket. Gondolom, van rádiótok...
Felállt. Elég’gyorsan találkozásunk eddigi lassú tempójához képest. Nagy garral megfordult, és odajött hozzám, aztán mégis megtorpant, de közben a lendülettõl majdnem nekem jött. Egy fejjel volt alacsonyabb nálam. Ez azonban nem jelentette azt, hogy törpe lett volna. Napbarnított arca volt. A kezében valamilyen tárgyat szorongatott, amely toll-ra vagy inkább ókori íróvesszõre emlékeztetett. Szinte keresztüldöfött haragos pillantásával, és egy ideig remegett az ajka, mire sikerült megszólalnia. Nem valami gondosan borotválkozhatott, mert arcán jól látszott a fekete borosta.
– Hagyjál békében minket – szólalt meg rekedt hangon. -Este itt lesznek. Nyolckor. Fél kilenckor szoktunk vacsorázni. Még így is túl korán ahhoz, amit el akarsz mondani nekünk. Különben már mindent tudunk. Beharangozták már, mi vár ránk. Nem kell ennyire sietned...
– Idehívod õket, vagy nekem kell megtennem? – kérdeztem nyugodt hangon. – Nem érdekel, mit mondtak nektek mások. Semmi más nem érdekel azonkívül, hogy tegyétek meg, amit mondok.
– Nyolckor itt lesznek – ismételte mozdulatlanul.
Levettem az övemrõl az egyik kézi rádióadót, ezt a helyzettõl függõen a terepre magammal vihettem, vagy ott is hagyhattam, hogy továbbítsa számomra a híreket tetszés szerint kiválasztott helyrõl, és kiadtam néhány utasítást. Visszatettem a készüléket a helyére, aztán az ablakra mutattam.
– Nézz oda – mormoltam. – Már akár vissza se térjenek. Egy óra múlva a védõsávon nem jön át élõ ember... ha nem hiszed, megmutathatom a programjaimat...
Zamfi nyomon követte tekintetemet, és elborzadt. Biztos nem volt szokva az efféle látványhoz.
A függõlegesen álló rakéták csúcsából felderítõ lézersugarak lövelltek a végtelenbe nagy villogással. Mûködésbe léptek a liftek. A nyitott rakterekbõl súlyos álcázó jármûvek másztak elõ. A hadmûvelet a programnak megfelelõen zajlott le. Néhány perc múlva a bázis területe, több mint egy kilométeres körben, automaták, valamint apró harci rakéták védelme alá kerül, az utóbbiak automatikusan megközelíthetik az “õr” által megjelölt célokat. Az állomás területe fölé kis erõtérernyõ borul, akárcsak egy átlátszó, de áthatolhatatlan sátor. Nem tud átjutni rajta semmilyen anyagi test, amelynek a szerkezete nem felel meg a helyi atmoszféra felépítésének.
Természetesen ez a mezõ csak az én személyes utasításomra zárul be. Errõl persze Zamfi nem tudhatott. Ellenben joggal remélhettem, hogy velem kapcsolatban el lesz .készülve a legrosszabbakra.
– Várj – dörmögte, felemelve a jobb kezét. Az oldalsó alacsony ajtóhoz lépett, és eltûnt mögötte. Hamarosan meghallottam a hangját. Nyilván ott volt a rádiós fülkéjük. Zamfi elhallgatott, egy pillanatra csend támadt, azután a tu-
dós ismét megszólalt. Ezúttal rábeszélõ volt a hangja, amelybe titkolt bosszúság is keveredett. Ismét csend lett, végül a kapcsoló meglehetõsen hangos kattanása hallatszott.
Belépett a terembe, és rögtön a küszöbnél megállt. Tekintete a padlót célozta a lábam elõtt.
– Hétkor itt lesznek... – motyogta.
– Kértem, hogy azonnal jöjjenek – figyelmeztettem szelíden.
Vállat vont. Hosszabb ideig hallgatott, mozdulatlanul, azután megismételte:
– Hétkor...
Elnevettem magam. Igen, a Pettyn voltam. Tényleg.
IV.
– Tehát még egyszer elmondom – nem akartam tovább húzni ezt a jelenetet, mint amennyire szükség volt –, elõször is mától valamennyien itt laktok a fõbázison, és nem hagyjátok el a védett területet napnyugtától napkeltéig. Másodszor valamennyiõtöknél ott lesz az én automata adó-vevõm, hogy tudjam, ki hol van. Ne keverjétek össze a leadókat, mert mindegyiknek megvan az azonossági kódja. Szükség esetén kapcsolatba léphettek velem... megmutattam már, hogyan. Harmadszor én ott fogok lakni – az ablakra mutattam – közvetlenül a sövényen túl, az egyik nagyméretû ûrhajóban... nem áll szándékomban folyton a kabinban kuksolni. Onnan mûködésbe tudom hozni az egész felszerelést... és ott keressetek, ha nem mondom meg, hol vagyok. Negyedszer sorban meg fogom látogatni a munkahelyeket, mert ez a kötelességem. Nem akarok olyasmibe beleavatkozni, ami nem az én dolgom. Kérdéseimre azonban válaszolnotok kell majd – mondtam engedékeny hangon, miközben magam elé néztem. – Végül ötödször, tudomásom van róla, hogy egészében vezetõ nélkül dolgoztok. Csupán az egyes szakterületeknek van irányítója. Nektek biztosan megfelel ez a helyzet, sajnos azonban meg kell változtatni. Kérem, hogy most rögtön válasszatok valakit, akivel tárgyalhatok, aki a mindenki számára kötelezõ határozatokat közvetíti...
Senki sem válaszolt. Nem volt kedvem tréfálkozni. Fáradt tekintettel néztem végig az arcukon... igen, valamennyien jelen voltak. Mindjárt elkezdenek vitatkozni...
– Ki van legrégebben a Pettyn? – fordultam Zamfihoz. Csak nézett rám, de nem szólt. Bólintottam. Bekapcsoltam készülékemet, és a komputerrel tárgyaltam. Nem tartott sokáig.
– Az elsõ hajóval érkezett Semow, Monk és Beccari – állapítottam meg, miután kikapcsoltam a készüléket. – Õk vannak itt a legrégebben. Közülük Semownak hat földön kívüli munkahelye volt. Tehát Semow lesz a misszió vezetõje a Pettyn. Akinek nem tetszik – tettem hozzá gyorsan, mert láttam, hogy a paleobiológus, akit Semnek neveztek, kinyitja. a száját, hogy tiltakozzék –, a következõ hajóval visszatér a Földre. És még egyszer kérlek titeket, ne kényszerítsetek, hogy emlékeztetnem kelljen arra, hogy mi tartozik rám. Senkinek sincs erre szüksége, szerencsére... és bár nem tudom, mit gondoltatok, én azért vagyok itt, hogy ne csak titeket védjelek meg, hanem a Földet is. Elég az hozzá – hangsúlyoztam –, hogy errõl nem fogunk többet beszélni. Csak semmi teoretizálás. Ha egyáltalán beszélni fogunk, mert egyelõre úgy látszik, erre nem kerül sor. Van valakinek kérdése?
Léna megrázta gesztenyebarna haját, és felállt. A többiek kíváncsian néztek rá.
– Szeretném tudni – szólalt meg kissé rekedtes hangon –, hogy a tárgyak, amelyeket vizsgálunk, szintén ellenõrzés alatt lesznek-e... azaz ha például találunk valamilyen szerkezeteket, nem szabad érintenünk, amíg... – elhallgatott. Az utolsó szavakból leplezetlen irónia hangzott.
Rögtön megértettem, mire megy ki a játék. Ha azt felelem: igen, olyan fegyvert adok a kezükbe, amit biztosan fel is használnak. Oda fognak hívni mindenhez, ami a hajdani civilizáció után itt maradt. A legközelebbi alkalommal azután jelenteni fogják a Földre, hogy jelenlétem hallatlanul fékezi a kutatási tempót. Ha ellenben feloldom õket ez alól a kötelesség alól, szememre vethetik, hogy az idegenek a vizsgált romoki között elhelyezhetik az automatáikat, vagy akár maguk is elrejtõzhetnek, és akkor az egész gyámkodásom és egyáltalán jelenlétem értelmetlenné válik. Igen, valóban nem tévedtem, helyén van az esze ennek a nõnek. Az mit sem számít, hogy gesztenyebarna haja a lámpa fényében vörösen csillog. Annak sincs jelentõsége, hogy olyan, mintha a fiatal házasok lapjának címoldaláról lépett volna le. Sokkal veszélyesebb, mint bármelyik öreg róka, aki megszokta, hogy õszintén gondolkodjék, és nyíltan cselekedjék. Mindenesetre számomra veszélyes lehet.
– Ebben mindig az a tudós fog dönteni, aki a leleten dolgozik – válaszoltam. – Úgy vélem, hogy bármelyikõtök képes elsõ látásra megkülönböztetni a több ezer éves tárgyat vagy szerkezetet a hamisítványtól. Igen, a hamisítványtól, azaz valami modern dologtól, amelynek álcázásból kölcsönözték az évszázados patinát. Vagy tán tévedek ?
Vártam egy ideig, de senki sem szólalt meg. Tekintetemmel megkerestem Léna arcát, elmosolyodtam és folytattam:
– A hallgatás beleegyezés. Tehát magatok fogtok dönteni arról, hogy szóljatok-e nekem vagy sem. Ha azonban bármelyikõtök téved, az az utolsó tévedése lesz itt... érthetõen fejeztem ki magamat?
– Mit jelent ez?! – robbant ki Warda. Zarnfi gúnyosan mosolygott, és vállat vont. Léna nyugodt arccal nevetett.
– Nem kell minket ijesztegetned – mondta szelíden. – Nem minket hozott ide a félelem...
Végigfutott rajtuk a kuncogás. Jókedvük támadt. Ez ellen semmi kifogásom nem volt. Azt mondhatnám, ellenkezõleg. Ha a hangulat kissé kellemesebb lesz, rájuk öltöm a nyelvemet. Kíváncsi vagyok, eszükbe jut-e valami...
Magam elé képzeltem a pár nappal korábbi jelenetet, és nekem is jókedvem támadt,
– Kérlek, Semow – szóltam hozzá mosolyogva –, ugorj be hozzám vacsora után. Beszélnünk kell. Sajnálom, hogy megterhellek ezzel a feladattal... mégis jobb, ha csak egy szenved, s nem mindenki. Most pedig jó étvágyat és jó éjszakát.
Búcsúzóul rámosolyogtam Lenára, derûs tekintettel végigpásztáztam a társaságot, és kimentem. Néhány perccel késõbb végignyúltam a fotelban, az egyik Janusban, amelyet ideiglenes állomáshellyé változtattam, és figyeltem a lehallgatóból áradó izgatott hangegyveleget.
Nem érdekelt, mit mondanak rólam. Nem voltam kíváncsi az érvelésükre, ugyanazt a nótát fújják egyvégtében, mióta az NVÜ létezik. Ezt már úgyis ismertem. De meg kellett gyõzõdnöm arról, hogy nem akarják-e szabotálni az utasításaimat. Az enyémeket? Mondjuk, az enyémeket. Bár én is csak továbbítottam azokat. Igazság szerint helyettem akár automatákat is küldhették volna, az embereknek pedig egyszerûen kiadták volna a parancsokat a holdról vagy akár a Földrõl. Ezt persze nem fogom magyarázgatni nekik.
– Nem gondoljátok – szólalt meg kis idõ múltán Léna, kihasználva a pillanatnyi csendet –, hogy õ mindent hall, amit itt mondunk? Meddig akarjátok még szórakoztatni?
– Hadd hallja! – csattant fel Beccari. – Érdekel is engem?!
– Folyton le fog hallgatni bennünket? – ijedt meg Warda. Igen, vele nem lesz gondom...
– Én nem tudom – hallatszott egy fiatal leányhang. Ari-káé vagy Sawáé –, de ez valahogy... – tétovázott – tisztességtelen dolog lenne – találta meg végre az odaülõ szót, amely gondolatát kifejezte. Valaki hangosan felnevetett.
– õk és a tisztesség! – kiáltott fel Zamfi. – Nem, Aria, te csakugyan gyerek vagy még...
– Csillapodjatok – hangzott ismét Léna hangja. – Ezt éppen arra az esetre mondtam, ha tényleg lehallgat bennünket. A vezetõnk – hangjából könnyed, alig felfogható gúny érzõdött – semmit sem szól, és neki van igaza. Az egyetlen, amit tehetünk, hogy úgy viselkedünk, mintha itt sem volna. Végül is tényleg rengeteg dolgunk van... függetlenül attól, hogy érkeznek-e még látogatók vagy sem. Ami különben õket illeti, legalábbis a legutóbbiakat, emlékeztek, van egy bizonyos feltételezésem... de errõl csak akkor fogok beszélni, ha biztos leszek benne, hogy nem hallgatnak le bennünket. Egyébként... mi kilencen vagyunk. Õ csak pusztítani tud. És egyedül van. Mi valamivel többre vagyunk képesek, és többet is akarunk. Nem kell annyira a szívünkre venni, ami, történt. Vacsora után oda kell menned, Sem. Abban az egyben igaza van, hogy jobb, ha egyikünkkel tartja
a kapcsolatot, mintha mindannyiónkkal tartaná. Azt különben el kell ismerni, hogy nagyon okosan választott. Nincs szükségünk vezetõre, de ha már lennie kell, senki sem felelne meg jobban, mint Sem...
– Hagyd abba, Léna – tört ki Semow. – Ez ostobaság. Elmegyek, és kész, elmondom, hogy mit gondolok errõl az egészrõl... meg sem fordul a fejemben...
– Ne izgasd fel magad – szakította félbe Zamfi. Kíváncsi voltam, támogatja-e Lénát, õ azonban jelentõségteljesen csak annyit mondott: – Ne feledd, hogy nem vagyunk magunkban. – Ezután elhallgatott. Valaki felnevetett, egy másik köhögni kezdett, és beállt a csönd.
Egy rövid ideig még a lehallgató mellett ültem, végül pedig lehalkítottam a készüléket, és elterpeszkedtem a fotelban. “Tisztességtelen dolog lenne...” – visszhangzott a fülemben a leányhang. Elmosolyodtam. Nem a legvidámabb mosoly volt ez. Eszembe jutott egy egészen más leányhang és...
Felálltam. Most, hogy már mindannyian együtt vannak, az automatákkal is foglalkoznom kell. Mielõtt beindítom az erõteret létrehozó generátorokat.

Mindennek ellenére nem ilyen fürdõzést képzeltem magamnak. Elõször is a hõmérséklet. A parton közel negyven fok volt, és alighanem itt sem volt kevesebb. Azonkívül idõnként úgy éreztem, folyékony, réteges üvegmassza vesz körül. A víz, legalábbis én úgy láttam, alig érintette a bõrömet, mintha pontosan a testemhez alakított alagútban úsztam volna. Idegen víz.
Néhány méterrel lejjebb mozgást észleltem. A tenger egyáltalán nem volt olyan áttetszõ, amint azt gondolni lehetett volna, azon az alapon, hogy az üveghez hasonlítottam. Erõteljesebben elrugaszkodtam, és néhány méterrel lejjebb hatoltam. A mozgás megismétlõdött, ezúttal oldalról. Megfordultam.
Közvetlenül a szemem elõtt hirtelen ismerõs test körvonalai bontakoztak ki. Közben kinyújtott kézzel megérintettem a tengerfenéket. Itt nem volt túl mély. Tizenöt, tizenhat méter. A part a közelben húzódott. Alattam és mellettem nagy, tojás alakú sziklatömbök sorakoztak, rajtuk polcszerû kiszögellések. Az egyik polcon, amely elõtt éppen megálltam, egy tökéletes épségben megmaradt szép amfora állt. Pontosan olyan, amilyeneket a földközi-tengeri múzeumokban lehet látni. Képtelenség. Földi amfora, réges-régi, mintha az ókori görögök hagyták volna itt?...
Ösztönösen megérintettem a karomra erõsített rádiókészülékemet. Rendben volt. Minden rendben volt. A harmóniát egyedül ennek a szép, karcsú korsónak a jelenléte zavarta, amelyrõl csupán a klasszikus ábrázolások és díszítések hiányoztak.
Kezemmel evezve közelítettem az amforához, és megérintettem mesterien kiképzett, ívelt száját. A másodpercnek ugyanebben a töredékében az állítólagos amfora erõteljesen növekedni kezdett. Alatta a víz felkavarodott, akár a startoló rakéta nyomában. Összekuporodtam, és teljes erõbõl csapkodni kezdtem a békaemberuszonnyal. Úsztam néhány métert, azután megfordultam.
A korsó helyét egy függõleges henger foglalta el, egy egyenes, hosszú csõ, amelyen csak nagy nehézséggel tudott volna átcsúszni egy gyerek. A felsõ része lassan kezdett elválni az alsótól. Az egész szerkezet lassan haladt a víz felszíne felé. De ez még nem minden. A henger alakú test hirtelen elkezdett hullámzani és hajladozni, mintha illegetné magát. Közben a csõ vízszintes rétegekre bomlott, amelyek egymástól egyre távolodó gyûrûkké váltak. Felfelé haladva ezek a gyûrûk növekedtek, és egyre világosabbak lettek. Egy pillanat alatt átvillant az agyamon a gondolat, hogy vajon a felszínre emelkedve nem alakulnak-e át egyetlen gigantikus szivárvánnyá, amelyet végül vízszintes, fénylõ körök váltanak fel. De hiszen még nappal van. Délután. Azonkívül pedig, ami ebbõl az “amforából” lett, alig fénylett, de az is lehet, hogy csupán a vízrétegen áthatoló napsugár tükrözõdött vissza. Talán annak az emlékezetes éjszakának az eseményeit is a helyi faunának kell tulajdonítani?...
A gyûrûknek nyomuk sem maradt, fent szétoszlottak, mintha a levegõ, a tenger felszíne fölé menekültek volna. Ránéztem az órámra. Már félórája úszom. Hamarosan kifogy az oxigén, csak egy palackot hoztam magammal, amelynek a reduktora a vízben nem mûködött valami jól.
Úsztam még néhány percig, azután megfeszítettem magamat, s engedtem, hogy feldobjon a víz. Lehúztam az álarcot, s egy gumiszalagon a nyakamban hagytam, és a part felé néztem. Mindkét ûrhajó mozdulatlanul állt. Néhány automata kinyújtotta az antennáját, a többi láthatatlanul rejtõzött a part menti homokban. Nyugalom van. Persze hogy nyugalom van. Ha valami történt volna, a komputer azonnal riasztott volna. Velem volt a rádiókészülékem, amely – az oxigénpalacktól eltérõen – egyformán jól mûködött levegõben, az ûrben, vízben vagy akár a föld alatt.
Megdörzsöltem a szememet, és észrevettem a parton egy mozdulatlanul álló alakot. A következõ pillanatban felismertem Arikát, akit a barátai, de legalábbis itt mindenki, röviden Áriának nevezett. Messzirõl olyan volt, mint egy kislány, aki fél bemenni a hideg vízbe.
Meg sem mozdult, amikor elnehezült felszereléseimmel küszködve kiléptem a partra. Ledobtam a palackot és az uszonyokat, s rámosolyogtam a lányra. Meglepetésemre mosollyal válaszolt. Kis ideig néztük egymást, mint két fiatal, akik véletlenül találkoztak a strandon, és hirtelen érdeklõdni kezdenek egymás iránt. Ami õt illeti, bizonyára szokásos érdeklõdés volt. A folyamatos tréning és a rövid távú repülések során gyakori túlterhelés hatására amolyan Tarzan-szerûség lett belõlem. Ha ehhez hozzászámítjuk termetemet, nem csoda, hogy a lányok egy bizonyos fajta nézése eléggé megszokott dolog volt számomra. Természetesen ennek az érdeklõdésnek ezúttal nem volt különösebb jelentõsége. Ami ellenben engem illet, egyszerûen tetszett nekem. Kék fürdõruha volt rajta, s alig takarta arányló bronzszínûre lesült, karcsú testét. Széles karimájú, világos kalapot viselt, finom vonású arca eltûnt a nagy napszemüveg mögött. Csinos lány. Lehet, hogy nem annyira csinos, mint Léna, de volt benne valami sajátságos báj. És üde volt. Nemcsak a csinosság szempontjából. Egy lány, akivel szívesen menne az ember a hegyek közé vagy a tengerpartra...
Micsoda ostobaság. Tenger... tele amforával. Torzonborz pilóták holtteste. Élõlények, akik valaha nagyszerû civilizációt hoztak létre ezen a bolygón, és végül elköltöztek... vagy kihaltak. A hatalmas, kúp alakú ûrhajók...
– Jó a víz? – kérdezte váratlanul a lány. – Jó sokáig kuksoltál a víz alatt, mintha valamit kerestél volna... – tette hozzá kis idõ múltán.
Felvontam a szemöldökömet. Pontosabban magától emelkedett fel. Mióta itt vagyok, elõször szólt hozzám valaki emberi hangon. Három napja. Azaz három nap és három éjszaka óta. Három nap és három éjszaka óta, amely teljes nyugalomban és teljes csendben telt el... Örülnöm kellett volna a nyugalomnak, mégsem örültem. Ha ezelõtt a titokzatos jelenségek szó szerint minden éjszaka mutatkoztak, akkor hirtelen eltûnésüket a legnagyobb valószínûséggel tulajdoníthattam saját összetalálkozásomnak itt, ezen a parton, azzal a valamivel, ami valószínûleg az idegenek ûrhajója volt. Akkor, amikor rögtön azután én magam játszottam meg az idegent. Ez azt jelentené, hogy azok az ûrhajók nem optikai csalódások voltak. Hogy tényleg figyelték a Pet-tyt, aztán visszavonultak a lárma után, amit én keltettem feltûnõ landolásommal és a “felhívással”, amelyet elõtte kihirdettem. Lehet, hogy már örökre eltûntek a térben. Ha azonban egy kicsit is hasonlítanak az emberre, legalábbis gondolkodásukat illetõen, visszatérnek. Csak elõtte egy kicsit alaposabban felkészülnek a találkozásra azokkal a lényekkel, akik megfertõzik a levegõt és a földet. Nem baj. Elboldogulok velük, akárkik is legyenek. Csak tényleg a körmükre kell néznem a tudósoknak... jobban, mint ahogy szerettem volna, figyelmen kívül hagyva az õ kívánságaikat. Nem, nem csodálkozhattam, hogy nem fogadtak túl barátságosan. Annál nagyobb meglepetés volt számomra ez a találkozás a parton.
– Amforákat kerestem – válaszoltam. – Egyet találtam is, de a szemem láttára esett szét aranygyûrûkre. Ha tudtam volna, hogy itt vagy, hoztam volna egyet neked...
A mosoly kissé szélesebb lett. Néhány lépést tettem feléje, erre abbahagyta a mosolygást. Megmozdult, mintha hátrálni akart volna, de helyben maradt.
– A víz nem rossz – folytattam. – Bár nekem egy kicsit túl meleg. Belemész?
Megrázta a fejét.
– Nem – válaszolta panaszkodás nélkül –, nincs idõm. Azok az amforaszerûségek, amirõl beszéltél, az itteni moszatok, így nevezzük õket, habár a szakemberek már adtak nekik valamilyen nagyon hosszú és bölcs elnevezést. Jó, hogy nem nyúltál hozzá. Elektromos töltésük van, igaz, nem túl erõs, de meg lehet tõle ijedni. A vízbõl kiemelve pedig nyomtalanul eltûnnek. Semmi hasznom nem lenne az ilyen gyûrûbõl – visszatért a mosoly. A szája szeglete könnyedén remegett. Biztosan gyakran szokott nevetni. Arcán eközben gödröcskék alakultak ki, s kirajzolódtak finom arcvonásai.
– De én errõl nem tudtam – mormogtam. – Lehet, hogy megijedtem volna – tettem hozzá komolyan –, de a gyûrût elhoztam volna. Mindenesetre bizonyíthattam volna jóakaratomat... és azonkívül szívesen megnéztem volna, menynyire elcsodálkozol...
– Min? – érdeklõdött.
– Éppen ez az – vágtam közbe komolyan. – Min? Ugyanis ritkán kockáztattok meg velem szemben emberi megnyilvánulásokat. .. úgy látszik, ez az én sorsom...
Elkomolyodott. Sõt ez több volt, mint komolyság. Szigorúan nézett rám.
– Ha már az emberi reflexekrõl van szó – közölte kissé emelt hangon –, attól félek, teljesen eltérõ a véleményünk. De azt ígérted, hogy ilyesmirõl nem fogsz beszélni velünk...
Bólintottam.
– Igaz. Elnézést kérek.
Rám nézett, azután sóhajtott egyet, és mélyebbre húzta a kalapját.
– Meleg van... – magyarázta. – Érted jöttem ide – valotta be váratlanul.
– Mi történt?
– Beccari olyasmit talált, amirõl azt mondta, hogy jelentenie kell neked. Ott várnak...
– Az mit jelent?
– A tizenkettes munkahelyen... körülbelül hatvan kilométer.
– És külön azért jöttél ide?
– Igen.
– És ha az olyan valami, ami nem várhat?! – kiabáltam szenvedélyes hangon. – Nincs rádiótok? Alighanem elég világosan megmondtam, hogyan lehet kapcsolatba lépni velem ...
Megmerevedett. Szája sarkából a mosoly utolsó nyoma is eltûnt. Ajkába harapott.
– Menjünk -. indultam határozott léptekkel az állomás felé. Nem figyeltem, hogy követ-e. Elértem a Janushoz, amely állandóan a jármû mellett õrködött, melyben a szállásomat rendeztem be, azután elhelyezkedtem a fotelban. Ezt megelõzõen felráncigáltam meztelen testemre a szkafandert, és kezem ügyébe helyeztem a sisakot. Amikor beindítottam a motorokat, Aria már a jármû mellett állt.
– Ülj be – vetettem oda, és a mellettem levõ fotelra mutattam. Szó nélkül engedelmeskedett. Igazából éppen neki nem nagyon tehettem szemrehányást. Küldték, mit tehetett volna. Önkéntelenül megérintettem a fürdõruháját. Persze nem volt nála az adó. Pedig sok minden múlhatott azon, hogy a külön a számukra készített kis készülékek kéznél vannak-e. Csakhogy õk nem szerették az ilyesmit. Jobban szerettek elbeszélgetni, a másik szemébe nézve. Még olyan helyzetben is, amely arra késztette õket, hogy elküldjék értem a lányt... hatvan kilométerre. Ez oda-vissza százhúsz. Az ördög vigye el...

Elõször a csupasz part menti sávon haladtunk, azután utunk bekanyarodott az erdõbe. A fák közül egymás után bukkantak elõ a régi építmények maradványai, leomlott falak, tornyok, hajdani épületek tetõgerendái, négyszögletes vagy kerek mélyedések, túlságosan is szabályszerûen, semhogy a természet alkotásai lehettek volna. Az utóbbiakat csupán magas gyom nõtte be, nyilván a fagyökerek nem voltak képesek áthatolni a romok padlózatán. Itt is, ott is az idõk múlásával lecsiszolódött kúp alakú csúcsok körvonalai magasodtak a fejünk fölé. Ezek piramisra emlékeztetõ négyzetes alaprajzú építményekhez tartoztak, amelyeknek egy oldala lehetett háromszáz méter is. Ez a terület valaha egyetlen nagyváros volt. Mint ahogy az egész belsõ tenger partvidéke is.
Az erdei út enyhe ívû kanyarokon át vezetett, helyenként meg volt döntve, mintha egykor nagy sebességû jármûvek száguldoztak volna rajta. Alighanem így is volt. Valamennyi utat, amelyet a tudósok használtak, a légifelvételek alapján rekonstruált egykori utak helyén alakították ki. A Petty lakóinak autósztrádái... csakhogy furcsa autósztrádák ezek. Százkilométeres szakasz után az útnak vége lett. Mintha késsel vágták volna el, aztán már csak szurdokok, hegycsúcsok és erdõ következett. Pár száz méter után megint elkezdõdött egy út, amely valaha biztosan széles volt, kényelmes, és amelyet nem egykönnyen építhettek ki. így volt ez a bolygó valamennyi kontinensén. Talán nem autósztrádák, csak a helyi közlekedés útjai? Vagy sajátos starthelyek, amelyek a nagy sebesség eléréséhez kellettek?...
Jó néhány kilométerre a tengertõl kiértünk a sûrûbõl, s egy tágas síkságra ereszkedtünk le. Ameddig a szem ellátott, körös-körül, a látóhatár széléig romok sorakoztak. Imitt-amott egymásba kapcsolódtak, zárt épületkomplexu mokat alkotva, másutt szabad térségek maradtak az épüle tek körül, mintha sétautak lettek volna, vagy ipari üzemek körül kialakított védõsávok. Most képtelenség volt bármi féle harmóniát vagy szépséget találni ebben a látványban. Természetesen már jártam itt tegnap és tegnapelõtt, a bázis közvetlen környezetének felderítését a legfontosabbnak tartottam. Semmi újat nem tudtam meg, egyébként sejtettem, hogy így lesz, még mielõtt beültem a Janusba. Túlságosan is jól emlékeztem arra, mit mondtak a Pettyrõl az állomáson, és túl sok információval rendelkezett a komputerem is. De mindent, még a legjobban ismert dolgot is saját szemével meg kell néznie az embernek, ha tényleg mindent tudni akar róla.
Nem volt kétséges, hogy a bolygó paradicsom a régészek, az anyagi kultúra történetével, az egzobiológiával, a paleotechnikával és ki tudja még hányféle tudománnyal foglalkozó szakemberek számára. Abban sem lehetett kételkedni, hogy egy ilyen bolygó nemcsak a földiek érdeklõdését keltheti fel. Ráadásul a földiek már itt vannak... mások pedig vagy késõn érkeztek, vagy nemcsak a történelem iránt érdeklõdnek...
Hát aztán! Amikor olyasvalami történt, amirõl tudnom kell, rögtön elküldték hozzám a lányt. Mintha udvariassági látogatásról lenne szó feketekávé mellett...
Dombvonulatok tûntek fel elõttünk. Ezeket is át- meg átszelték az utak, ha jól tudtam, még nem is sikerült megállapítani, hogy pontosan mennyi. A parttól messzebb esõ építmények sokkal inkább elpusztultak, mint a bázis közelében levõk. A Pettyn talált “legfiatalabb” emlékek húszezer év elõttrõl származtak. Már akkor tudtak hõkezeléssel formált sziklából építeni. Az elõttünk fekvõ terület azonban már a bolygó legutolsó lakói számára is valami skanzenszerûséget jelentett. A városok létezésérõl csupán benõtt dombok és jellegzetesen kialakított kiemelkedések tanúskodtak. A falakból és az épületek szerkezetébõl szinte semmi sem maradt. Éppen itt dolgoztak legszívesebben régészeink. Ugyanúgy, mint a Földön. Azt mondták, hogy ez a terület ad kulcsot a helyi civilizáció keletkezésének és pusztulásának a magyarázatához. Én inkább hajlamos voltam azt feltételezni, hogy egész egyszerûen az érdekelte õket elsõsorban, ami a legrégibb.
Szemem sarkából Ariára pillantottam, és kénytelen voltam elmosolyodni. Duzzogó arccal ült, mintha tényleg kislány lett volna, mereven maga elé nézett, és összeszorította a száját. Nem vettem észre, hogy elindulásunk óta egyszer is megmozdult volna a fotelban. Õ is régész volt. Õt is biztosan az érdekelte, ami a legrégibb. Mulatságos... Minden kontraszt mulatságos. Na, legalábbis a legtöbb.
Az út befutott egy hegyszorosba, amelynek az alján széles patak folydogált. Partjai valaha bizonyára szabályos medret képeztek. Most olyan volt, mint egy lassacskán bandukoló, földi folyó a hegyek lábánál. A legközelebbi kanyar után ideálisan sima talajú, kör alakú völgy tárult elénk. Kis ideig még az õsi úton haladtunk, amely átlósan metszette a völgyet, ezután Aria megérintette a vállamat, és szó nélkül jobbra mutatott. Engedelmesen fordultam arrafelé. Ránéztem a távmérõre, és megállapítva, hogy hatvannégy kilométert hagytunk magunk mögött, lassítottam.
Velünk szemben a teknó’bõl egy keskeny leágazás vezetett a hegyek közé, amely távolabb nyugat felé fordult. Arra indultunk.
– Messze van még? – kérdeztem egy idõ múlva. – Azt mondtad, hatvan kilométer – tettem hozzá szemrehányóan. – Elromlott a jármûved távmérõje.
– Annak semmi baja – válaszolta azonnal. – Más úton mentem... a hegyeken át. Már itt is van – bólintott, és pillantásával mutatta a helyet, amely “már itt is van”. Egy pillanattal korábban már magam is rájöttem, hogy a célnál vagyunk. Kikapcsoltam a motorokat. A Janus még megtett néhány métert, és megállt.
Kis katlanban álltunk, amelyet a legutolsó kanyar után váratlanul elénk bukkant függõleges szikla határolt, amely meglepõen magas volt a völgy két oldalán álló enyhe dombvonulathoz képest. A bazaltfal elõtt kis, sima térség volt, amelyet valaha bizonyára szilárd burkolat fedett. Néhány terepjáró állt rajta, amelyen a tudósok közlekedtek. Mellettük hat vagy hét automata várakozott mozdulatlanul. Közönséges mindentudó automaták voltak, a légynek sem tudott volna ártani egyikük sem. .
Kiszálltam, és a kezemet nyújtottam Arikának. Egy pillanatra rám támaszkodott egész testsúlyával, ami persze nem jelenti, hogy olyan súly lett volna, amit nem tudtam volna hosszabb ideig is tartani. Könnyedén leugrott, és elvörösödött arcát rögtön a szikla felé fordította. Tekintetemmel követtem, és megpillantottam a sziklába vágott közepes méretû nyílást, amelyet díszes kapu zárt le. A díszítés vonalai le voltak kopva, helyenként el is tûntek a sima kõrõl, egykor nyilván geometrikus mintát alkottak, amely bizonyára nem lepett volna meg egy földi múzeumban dolgozó mûtörténészt. Egy méterrel a kapu elõtt Zamfi várt ránk. Feltûrt ujjú kezeslábasban volt. Nagyon fiatalnak látszott. Sötét, csaknem göndör haja két oldalról az arcába lógott. Türelmetlen mozdulattal simította félre, és futólag a lányra mosolygott.
Megszaporáztam a lépteimet. Arra gondoltam, hogy ismét oda kell mondogatnom nekik a viselkedésük miatt. Ha még egyszer elõfordul, hogy valamilyen fontos dologról “küldönc” révén értesítenek, ahelyett hogy rádiót használnának, valakit vissza fogok küldeni a Földre. Nem várom meg, hogy valami végzetes dolog történjék. Úgysem nagyon kedvelnek ...
– Hol van? – vetettem oda, karnyújtásnyi távolságra megállva Zamfi elõtt. A történész, aki tudomásom szerint a régi szövegek matematikai elemzésére specializálta magát, barátságtalan pillantást vetett rám, sarkon fordult, és elindult egyenesen a sziklaajtó felé. Utána mentem. Hátulról hallottam Aria apró lépteit. Miután beléptünk az ajtón, ezek a lépések harsány, fémes csengéssel visszhangzottak.
Szinte teljes homály uralkodott. Hiába nézegettem az alig kirajzolódó falakat, semmilyen mintát vagy rajzolatot nem sikerült észrevennem, ha egyáltalán voltak ilyenek. Bekapcsoltam kis kézilámpámat, de éppen ekkor értünk az ajtóhoz, amely az elsõ bemélyedésbõl, afféle elõszobából, egy terembe vezetett. A terem oly hatalmas volt, hogy minden további nélkül függõlegesen elfért volna benne egy transzgalaktikus ûrhajó. Jobbra és balra szilárd, tükörsima, majd száz méter hosszú, öntött padló futott az oldalfalakig, itt már nem volt szükség lámpára. Az egész tágas helyiségben fény derengett, mintha a sziklafalak verték volna vissza a láthatatlan nyílásokon át beszüremlõ napsugarakat.
Kissé távolabb észrevettem az elhagyott kutatóberendezést, munkaasztalokat, eszközöket és sok-sok töredékes régi szerkezetet. Itt is várakozott mozdulatlanul néhány robot. Úgy látszik, ebben a teremben a tudósok ideiglenes raktárt rendeztek be... de az is lehet, hogy munkahelyet is ki akartak alakítani. Amikor végre elhagytuk a régészek kincseit, váratlanul megpillantottam egy hatalmas sziklapillért. Mégsem természetes szikla volt, hanem egy tízméteres átmérõjû oszlop, amelyet ennek a réges-régi kolosszusnak az építõi helyeztek el. A magasságát azonban meg sem próbáltam fölbecsülni. A sziklaoszlop körül hernyóként tekeredett a magasba a keskeny, meredek, korlát nélküli lépcsõsor. Zamfi, se jobbra, se balra nem nézve haladt arrafelé, azután elindult a végeláthatatlan kapaszkodón. Akár akartam, akár nem, a nyomában lépkedtem.
Néhány perc múlva éreztem, hogy a szkafander a vállamhoz tapad. Sosem volt tériszonyom, itt azonban nem volt kedvem lenézni. A következõ negyedóra után egyszerre megsajnáltam Áriát. Egyre jobban aggódtam miatta. Megfordultam, és láttam, hogy nyugodt léptekkel követ bennünket, mintha nem is szakadék lenne alatta, hanem, teszem azt, egy uszoda langyos vize. Elég jól tartotta az iramot is. Ez a madárút még vagy félóráig tartott. A vége felé már lélegzethez jutottam, és kezdett szórakoztatni a dolog, bár nem tudtam elhessegetni azt a gondolatot, nem is biztos, hogy ez az egyetlen célhoz vezetõ út. De saját munkatársukat csak nem teszik bolonddá.
Zamfi a mennyezeten levõ négyzet alakú nyíláshoz ért, és kezdett eltûnni a szemem elõl. Kivilágosodott. Hamarosan mindnyájan egy kis helyiségben voltunk, amelyet jól megvilágítottak a régészek lámpái, s amelyben a falak tövében elfeketedett, rozsdaette, régi szerkezetek sorakoztak. Beljebb, valami üregszerûségben ott volt a tudósok egész csoportja. Csaknem teljes létszámban.
Amikor közelebb mentem, kiléptek, hogy utat engedjenek. Elhaladtam a szokatlan, néma sorfal mellett, és egyszerre lépcsõt vettem észre magam elõtt. Megint lépcsõ. Ezúttal, szerencsére, nem volt olyan meredek, és egyenesen egy kerek emelvényszerûséghez vezetett. Fölötte a mennyezet tölcsérszerûen emelkedett a magasba, a legtetején, akár egy csillag, egyetlen elég erõs lámpa ragyogott. Sugarai visszatükrözõdtek a függõleges oszlopon vagy csövön, amelyet az emelvény kellõs közepén helyeztek el. Az oszlop úgy ragyogott, mintha nemrég nikkelezték volna be. Néhány centiméterrel a padlózat fölött az oszlop tövét valami félkör alakú edény övezte. Beccari néhány lépésre állt tõle. Hétrét görnyedve, megszállottan vizsgálgatta a rejtélyes szerkezet felületét. Amikor közeledtem feléje, futó pillantást vetett rám, azután rögtön visszafordult az elõtte álló valamihez.
Odamentem, fél térdre ereszkedtem, és éreztem, hogy végigfut rajtam a hideg. Egyetlen pillantás elég volt ahhoz, hogy eszembe jussanak az emberek. Körülnéztem. Zamfi és Arika is odaértek. Két lépéssel hátrább álltak, kissé megelõzve a továbbra is szótlanul álló többieket. Mielõtt bármit kérdeztem volna, hívójelet adtam le automatáimnak az állomás területére és a három védelmi jármûnek. Bekapcsoltam az automata leadót, amely a hozzám vezetõ utat mutatta nekik, ezután felegyenesedtem.
– Mindenki hagyja el a termet – mondtam csendesen. Valamit mégiscsak meg kellett érezniük a hangomból, mert ellenvetés nélkül engedelmeskedtek. – Várj – tartottam vissza Beccarit –, te találtad, ugye?
– Igen..
– Mikor?
– Ma reggel – felelte kis idõ múltán. Az órámra néztem.
– A reggel nekem semmit sem mond – mondtam már kevésbé udvariasan. – Négykor? Ötkor?
– Kilenc körül – nyögte ki Beccari. – Ne gondold...
– Semmit sem gondolok – szakítottam félbe. Valódi indulat kerített a hatalmába. – Most délután három óra van! -dörögtem. – Ott voltál, amikor elmagyaráztam, mi a dolgom itt. Sajnálom, de az elsõ Földrõl jövõ ûrhajóval hazautazol. Elmondhatod, mi a véleményed az egészrõl – tettem hozzá, látva, hogy elvörösödött, és a fogait csikorgatta –, de elõre figyelmeztetlek, hogy ez legfeljebb megkönnyebbülést okoz a számodra. Nem maradsz a Pettyn. Akar valaki mondani valamit? – vetettem oda félvállról.
– Én tiltakozom – hangzott a hátam mögül Zamfi vékony hangja. – Ez megengedhetetlen...
– Zamfi veled együtt repül, Beccari. A panaszokat közvetlenül a Földön kell benyújtani. Világos? Még valakinek szolgálhatok ezzel a szívességgel... ha esetleg haza vágyik.
– Senki se szóljon egy szót sem – hallatszott Léna lihegõ hangja. – Talán bojkottálni akarjátok a feltáró munkákat, és be akarjátok záratni a bázist a Pettyn? Alighanem õk pontosan ezt szeretnék. Semmi kedvem nincs ahhoz, hogy ebben a kezükre játsszam...
– Tökéletesen igaz – szóltam közbe. – Kezdettõl fogva az a véleményem, hogy Léna pályát tévesztett. Az NVÜ-ben volna a helye. Most pedig menjetek innen mindannyian. És ne gyertek vissza. Egy óra múlva bárkit, aki ehhez a helyhez közeledik, a védõ erõtér megsemmisít. Csak így tudom hatásosan leárnyékolni ezt a berendezést. Egy pillanat – tartottam vissza még egyszer Beccarit –, legalább eszedbe jutott, hogy Geigerrel megvizsgáld?
Rám nézett, már nem haragosan, de még mindig szomorúan, azután szó nélkül megfordult és elment. Elõtte és utána sorjában kimentek társai. Utolsónak Aria ment le az alacsony lépcsõfokokon. Egyedül maradtam.
Ekkor bekapcsoltam az analizátort, összekapcsoltam kézi berendezésemet a komputerrel, azután az érzékelõk végzõdéseit közelítettem a leleplezett szerkezethez. Egyik sem jelezte, hogy vigyáznom kellene. Ez is valami.
Kikapcsoltam a berendezéseket, egy pillantást vetettem az oszlopra... nem, semmi értelme a fejünket a homokba dugni, és ezt a berendezést másként nevezni, mint egy rádióállomás vezérlõpultjának. Végül elgondolkodtam. Csak meg tudná valaki mondani, mióta mûködik itt ez a leadó! Sajnos, ez nem mûemlék. A régészet ebben az esetben tanácstalan lenne. És egyáltalán a történelem. Valaki azonban felhasználta a romokat, hogy elhelyezze bennük az álcázott’le-adót. Mennyi információt tudott közölni már? Milyeneket? Kinek? Vagy talán csak a kúp alakú ûrhajó számára szolgált irányjelzõként ?
Messzirõl sima, fényezett fémlemez. Túlságosan új a helyhez képest, ahol találták. Közelrõl viszont...
Nem, semmiféle jelzõt, érzékelõt, kapcsolót, lámpát vagy ehhez hasonlót nem lehetett látni rajta. Amikor azonban az ember szeme a látszólag sima felülethez közeledett, hirtelen sok száz apró csík jelent meg rajta, amelyek olyanok voltak, mintha a fémbe igen-igen vékony csövecskéket öntöttek volna bele. Élet lüktetett bennük. A különbözõ színû fénycsíkocskák alig láthatóan villogtak, felemelkedtek, mint a hõmérõ higanyszála, azután lesüllyedtek, de ebben a mozgásban semmilyen szabályosság nem mutatkozott.
Kis idõt vártam, azután ismét lehajoltam, és arcomat közelítettem az edényszerûséghez. A fények villódzni kezdtek. Az átlátszó csíkocskák – mintegy színes kristálytûk – belsejében hajszálnál vékonyabb szálacskák gyulladtak fel.
Hátrahúztam a fejemet. A fény lüktetése gyengült, a színek kissé elhalványultak. Bár meglehet, hogy csak én láttam így. Megismételtem a kísérletet. Semmi kétség, reagáltak az ember közelségére. Vagy talán csak a hõmérsékletre? Esetleg az élõ szervezetre, mint energiaforrásra?
Feszülten figyeltem. A geometrodinamikai modellra összpontosítottam, amely új módon határozza meg az utat a görbült, üres térben. Vajon lehetséges-e a behatolás a térfölöttibe, amikor a geonok már nem állandó szubsztanciaként viselkednek? Persze hogy lehet. Kérdés, hogy milyen határig. A tér-idõ struktúra – leszámítva a fekete folyosókat – melyik pillanatban hazudtolja meg a modern relativitáselméletet?
Egyszerûen ez volt az elsõ kérdés, amelyik eszembe jutott. Meglehetõseri nehéz volt ahhoz, semhogy gondolkodni kezdjek rajta. Ugyanakkor azért továbbra is figyelemmel kísértem a világító csíkocskák viselkedését. Ismét jól láthatóan felgyorsult a hajszálvastagságú csövecskék belsejében a mozgás, bár ügyeltem arra, hogy a fejemet mozdulatlanul tartsam. Már nem lehetett kétséges, hogy igen-igen érzékenyek a környezetükben lejátszódó legapróbb elektromágneses-mezõ-változásokra.
Kipróbáltam még egy dolgot. Emlékezetembe idéztem Arika arcát, és Annára gondoltam. Nem ment könnyen. A gondolathoz társuló érzés erõtlenebb volt, mint vártam. Talán ezért is villogtak a lámpák ezúttal kissé halványabban. Lehet, hogy az idegenek berendezése tudott még valamit azon kívül, hogy reagáljon minden egyes elektromágneses mezõ intenzitásváltozására ?
Átfutott agyamon a gondolat, hogy a kísérlet, amelyet kipróbáltam, nem tetszene barátaimnak, a tudósoknak. Megint mondanának egy s mást a “Hármas”-beliek embertelen jellemvonásairól. Mit tegyek? Tevékenységem egyetlen mércéje az eredményesség. Mégpedig az adott helyzetben a lehetõ legnagyobb eredmény elérése. Hiszen még mindig nem érkeztek meg az automatáim.
Felálltam, és néhány lépést eltávolodtam ettõl az üvegszerû anyaggal borított ládától, mert végül is csak ezt mondhattam róla, ha már végképp meg akartam nevezni. Ezután felemeltem a fejemet, és tekintetem végigfutott az oszlopon vagy árbocon, amely fénylõ csillagban végzõdött. Ahogy jobban szemügyre vettem, rájöttem, hogy ez a csillag egyáltalán nem lámpa, mint gondoltam. Egyszerûen a meredeken felfelé törõ tölcsérszerû mennyezeten volt egy nem nagy, kerek nyílás, amelyen keresztül a napsugarak beestek. Az oszlop ezt a nyílást célozta, valószínûleg nem is a föld felszínén volt, hanem kiállt belõle, mint valami antenna. Nem is “mint valami antenna”. Egyszerûen az volt.
Végiggondoltam az utat, amelyet eddig a helyiségig megtettem, ezután habozás nélkül ráléptem a fényoszlopocskákkal csíkozott ládára, az oszlopot átfogtam lábammal, és elkezdtem felfelé mászni, akár egy hajdani tûzoltó a gyakorlaton. Az oszlop jég simaságú volt, rajtam azonban szkafander volt. Felhúztam érdes kesztyûmet, amely addig a szkafander ujjából lógott kifelé, és így baj nélkül kapaszkodtam fölfelé. Tíz perc múlva elértem a nyílást. Nagyobb volt, mint amilyennek alulról látszott. Mindenesetre egészen könnyedén átmásztam rajta, ha persze nem számítjuk azt, hogy a sziklakürtõ fölfelé szûkült. Szerencsére a kürtõ menetes volt, azonkívül a sziklákkal már gyermekkoromban ismeretséget kötöttem.
Kimásztam, felálltam és körülnéztem. Az antenna, a lent mûködõ berendezés közepére állított oszlop vége, azé az oszlopé, amelyet valaki a több ezer éves építmények közé rejtett, alig fél méterrel állt ki a talajból. Láthatóan mindent megtettek azért, hogy ne tûnjön szembe. Kicsiny, matt golyócskában végzõdött.
Körös-körül, amerre a szem ellátott, magaslatok sorakoztak. Némelyik sziklás volt, a legtöbb azonban enyhén lejtett, s az a sajátos itteni fû borította. A völgyeket a romokkal innen nem lehetett látni. Az biztos, hogy jármûveim – az automatákkal – sokkal gyorsabban érhetnek ide, mint abba a lenti helyiségbe. Ha egyáltalán képesek lennének vezetõ nélkül megmászni azokat az ostoba lépcsõket. Ezért is választottam azt, hogy kölyökmódra felmásztam az oszlopon. Persze nemcsak ezért. Meg akartam nézni az antenna tetejét. Most már csak néhány percet kell az automatákra várnom.
Nyolc perc múlva érkeztek. Elhelyeztem õket, eltávolodtam a domboldal feléig ereszkedve, felfegyvereztem a jármûveket, úgy programoztam be õket, hogy mindent pusztítsanak el, ami megkísérelné nyugalmukat megzavarni, végül az egész dombtetõt erõtérrel vettem körül. Nem kevés munkám volt a komputerekkel. Most viszont biztos lehettem benne, hogy semmilyen rádióhullám, semmiféle sugár nem lesz képes kívülrõl behatolni. Ha például továbbra is megpróbálnák mûködtetni az ókori építmény belsejében levõ berendezést. S ami még fontosabb, ez a berendezés már semmiféle információt nem fog hozzájuk eljuttatni. Hermetikusan le van árnyékolva.
A kérdés csupán az, mennyi ilyen leadót helyeztek el az idegenek a Pettyn. És hogy hol kell keresni õket? Ezeket a sziklabarlangokat már régóta ismerték a régészek. Nyilván valamilyen réges-régi kultuszhelynek tekintették, amelyet a Petty civilizációjának tetõfokán is már mint a múlt emlékét tartották számon. Véletlen folytán, elõre kidolgozott tervüknek megfelelõen, éppen most kezdték vizsgálni. Hány ilyen hely maradt még a bolygón?
Várjunk csak! Ha az idegeneket valóban nem az emlékek kutatása érdekli, hanem az emberek, akkor csak azok a jelfogók számítanak, amelyek a közvetlen közelükben vannak. Következésképp meg kell erõsíteni a kutatóhelyek ellenõrzését. És állandóan figyelni a területeket, ahol a tudósok dolgoznak.
Kapcsolatba léptem Bess-szel, és közöltem az idegen berendezés vizsgálatának eredményeit, amelyet az ûrhajók informatív berendezése végzett el. Én meg sem kíséreltem, hogy elemezzem õket. Tudtam, hogy legkevesebb egy napomat elvenne, különben is a specialisták az állomáson ezt sokkal jobban csinálják. Végül elindultam a völgybe.
A Janus ott állt, ahol hagytam. Mellette, a hegybe vájt építményhez vezetõ ajtónál gyülekeztek a tudósok. Odamentem hozzájuk, tekintetemmel .megkerestem Semowot.
– Nem akarok tudni róla, hogy Beccari rögtön beszámolt-e felfedezésérõl reggel. Hogy ott voltál-e, amikor Arikát hozzám küldték, ahelyett hogy rádión hívtatok volna. Ebben az esetben téged is vissza kellene küldenem a Földre, de jobban szeretném, ha nem kellene megfosztanom a csoportot vezetõjétõl. Ha azonban megismétlõdik ez az eset, követelni fogom a munka felfüggesztését a Pettyn, mindaddig, amíg meg nem vizsgálok minden jelenséget, ami nektek a “látogatást” juttatja eszetekbe. Nem akarom ezt. Mint ahogy ti sem akarjátok, hogy valaki akadályozzon benneteket. De kénytelen leszek. Mától nem kezdhettek munkát semmiféle új helyen, amíg nem ellenõriztük... én és a berendezéseim. Egyelõre ez minden.
Nem vártam feleletet. Igaz, nem is állt szándékában felelni senkinek. Megfordultam, jármûvemhez mentem, és egyetlen ugrással az elfüggönyzött kabinban voltam. Már beindítottam a motorokat, amikor valaki a vállamhoz ért. Megfordultam. Arika volt az.
– Otthagytam a bázison a terepjárómat – mondta csendesen. – Elmehetek veled érte?
Szó nélkül a fotelra mutattam. Nem mozdult. Ekkor a kezemet nyújtottam. Rátámaszkodott, és fellépett az alacsonyan elhelyezkedõ kabinba. Kezemet a kormányrúdra tettem. A Janus helyben megfordult, és azonnal nekirugaszkodott a visszafelé vezetõ útnak a tengerparton.
Hosszabb ideig néma csöndben haladtunk. Végül meghallottam halk sóhajtását. Az a képtelen gondolat jutott eszembe, hogy azért küldték, hogy próbáljon meg kiengesztelni. Lehetetlen. Túl sokat tudtak rólunk. Egyébként sem folyamodnának olyan módszerhez, amit nem tartanak erkölcsösnek.
Ismét sóhajtott. Ekkor már nem tettem úgy, mintha nem hallottam volna. Ránéztem és megkérdeztem, hogy fáj-e valamije.
Megrázta a fejét.
– Azon töprengek... – elhallgatott. Egy ideig vártam, azután csöndesen megállapítottam, hogy a dolog láthatóan megfontolást érdemel. – Azon “töprengek – ismételte kissé határozottabb hangon –, hogy vajon ilyennek kell-e lenned... vajon mindnyájan ilyenek vagytok-e? És hogyan választ valaki ilyen munkát magának?
- És az hogy lehet, hogy egy ilyen csinos kislány régész legyen, méghozzá a naprendszeren kívül? – feleltem kérdéssel. Eszem ágában sem volt elvi vitába bonyolódni.
– Az egészen más – felelte magabiztosan. – Érdeklõdés kérdése. A te esetedben azonban az érdeklõdésnek nincs szerepe. Ti semmit sem akartok megismerni, egyetlen dolog körül jár a gondolatotok, s ez a fegyver. Ki ellen?
Hangjában volt valami lefegyverzõ kislányos sajnálkozás, ezért a válasz szándékom ellenére komolyabbra sikerült.
– Miért valaki ellen? Megtámadok valakit? Nem tudod, mit beszélsz, kislány...
Elgondolkodott. De hamarosan újra megszólalt:
– És például az a berendezés, amelyet ma Beccari talált. Nem tudom, észrevetted-e, hogy a lámpák fénye változott az emberek közelségétõl függõen, de attól is, mire gondol az ember.
– Észrevettem – böktem ki. Kíváncsian nézett rám.
– De hiszen kikapcsoltad azt az adót... – mondta bizonytalanul. – Miért?
– Mert adatokat közvetített valakinek, akit nem ismerünk, és miután nem ismerjük, azt sem tudhatjuk, mi a szándéka velünk. És amíg ezt nem ismerjük, addig annak a valakinek sem kell többet tudnia rólunk.
– Miért?
Nem válaszoltam. Reménytelen. Õk ezt nem érthetik meg.
Egy ideig ismét csöndben haladtunk. Azután megint õ szólalt meg:
– Tettünk egy kísérletet... – kezdte bizonytalanul – nem beszéltünk errõl neked... nem azért, hogy titkoljuk – tette hozzá gyorsan –, csak nem adtál rá lehetõséget. Nem tudom, tudod-e – kezdte, valamit suttogott, végül köhintett egyet, és csendesen folytatta: – hogy Barcew... azazhogy Barcew és Léna nagyon kedvelik egymást. Na, érted...
– Értem – válaszoltam hidegen. – Nagyon kedvelik egymást. – Sértõdött arcot vágott, kis idõ után azonban felvidult.
– Semow észrevette, hogy amikor Barcew Lénához beszél ott a teremben, ahol az idegen berendezés van, a lámpácskák fénye... hogy is mondjam... ne nevess ki – jegyezte meg teljesen feleslegesen –, lágyabb lett... pasztellszínûvé vált. De azért teljesen kitöltött minden kis árkot... vagy minek nevezzem. Ellenõriztük néhányszor, és mindig így történt. Amikor Warda vitatkozott Beccarival, hogy felhasználják-e az oszlopot a jelzéseink továbbítására, a lámpács-kák villogni kezdtek. Mintha belül valami idõnként megszakította volna az összeköttetést... legalábbis úgy látszott. Amikor viszont Zamfi rólad beszélt, azaz... – ismét dadogni kezdett – arról, hogy az ellenõrzésed alatt állunk, a lámpácskák elhalványultak, és egy pillanat múlva igen erõteljesen villogtak. Azután még különbözõ dolgokról beszéltünk.,. igyekeztünk erre is, arra is gondolni... és mindig beigazolódott. A berendezés reagál a gondolatainkra, de még az érzéseinkre is... arra, mit gondolunk egymásról, békések vagyunk-e, egyetértünk-e, vagy ellenkezõleg, valaki ellenszenvet kelt bennünk vagy haragot... Jaj – árulta el magát elég hangosan , én olyan valószínûtlen dologra gondoltam...
– Szép – szakítottam félbe. – Szép, hogy ezt elmondod. Most. Valaki a kozmoszban már a ti ötleteiteken szórakozik... ezért vártatok fél napot, hogy értesítsetek ?
Nem válaszolt.
– Különben nem kell mondanod semmit sem – morogtam. – Magam is tudom. Téged is el kell küldenem a Földre Beccarival és Zamfival együtt.
– Ezt nem teszed meg!
– Miért? Nem küldöm el õket vagy téged? Róluk ne is beszélj, csak az idõt pazarlód. De te nyugodt lehetsz, nem tréfáltam, amikor azt mondtam, hogy a legközelebbi fogócskázás eseten az emberek el fognak utazni a Pettyrõl. Valamennyien. Tehát te magad egyelõre nyugodt lehetsz...
– Azért, mert valaki tudni akarja, mit gondolunk ? Olyan... vagy... de tévedsz – visszafordult arról az útról, amely az utolsó pillanatban bizonyára kissé túl kockázatosnak tûnt a számára. – Kizárólag az embereket fenyegetõ veszélyre gondolsz ...
– És a Földet fenyegetõ veszélyre – vágtam közbe. – Nemcsak mi tudunk a tér felettiben közlekedni. Ha valakit tényleg érdekel a civilizációnk, nem lesz nehéz a forráshoz eljutnia.
– De miért?! – fakadt ki. – Hiszen ha rossz szándékuk lenne, nem érdekelné õket, milyenek az érzéseink, mit gondolunk egymásról, milyenek az érzelmeink és így tovább. Elegendõ lenne a számukra egy jó adag információ a technikánkról. Az, hogy valami több érdekli õket, legalábbis békés szándékaikról tanúskodik. Nem jutott eszedbe, hogy nekik is lehet NVÜ-jük, amelyik azt kutatja, hogy a felfedezett lények nem fenyegetik-e létüket? Mi más adhatna jobb biztosítékot, mint az idegen lények pszichikumának megismerése, kapcsolataik megismerése és annak vizsgálata, hogy milyen elvek vezérlik õket. Ha egymáshoz õszinték és barátságosak vagyunk, ha nyíltak vagyunk és érzékenyek, akkor nyilván más civilizációhoz tartozó lényekhez is így közeledünk, akik esetleg velünk akarnak találkozni... és talán együttmûködni is... Te pedig mindent elrontottál, leárnyékoltad az adásukat... lehet, hogy ideutaznak a hibát elhárítani, de lehet, hogy azt gondolják, hogy nem akarják, hogy itt mûködjenek az adóik, hogy nem fedhetjük fel magunkat, mert túl sok titkolnivalónk van...
Ha errõl van szó – szóltam közbe komoran –, elég jól lelepleztétek magatokat. Még az a szerencse, hogy csak a szerelem körül forognak a gondolataitok... legfeljebb ártatlan ábrándozóknak gondolnak bennünket...
– Ne tréfálkozz! förmedt rám. – Itt jóval többrõl van szó, mint a mi biztonságunk... Hát tényleg nem érted, milyen elõnyt jelenthet egy magas fejlettségû civilizációval való találkozás, amely...
– Jól lakatná az éhségtõl szenvedõ embereket – folytattam a gondolatmenetét. – Megszüntetné a háborút. Bevezetné a kommunizmust, meghatározná fejlõdési állomásait, s azután megvalósítaná azokat. Megtalálná az ellenszerét minden betegségnek, amely az emberiséget tizedeli. Elérné, hogy bölcs civilizációnk még több tudásra akarjon szert tenni, és egyúttal segíteni tudna minden kisgyermeken, aki akár a játéka elvesztésén búsul. Ezt mind már magunk megtettük. Régen. Nagyon régen. Akkor meg mit akarsz tõlük? Miért ne haladjunk a magunk útján, miért kerüljük el a természetes extrapolációt? De ne válaszolj! Inkább azt mondd meg – nevettem el magamat –, honnan szerezted ezt a fürdõruhát. Úgy nézel ki benne, mint egy színésznõ... a nagy karrier küszöbén... ez nem jelenti azt, hogy szerintem nincs tehetséged. Ellenkezõleg – mondtam gondterhelten –, a rám gyakorolt hatásokból ítélve, talán túlontúl nagy is...
Csönd. lett. Ezúttal hosszabb ideig tartott. Amikor kiértünk az erdõbõl, és megpillantottuk a parti dombvonulatot,
a bázis háztetõivel és a három égnek meredõ rakétával, csipkelõdve szólalt meg:
– Az embereknek volt is meg van is gondjuk. Ezért vagyunk itt...
– Az emberiség mindaddig értékelni fogja a gondokat, ameddig létezik – feleltem. – Min fogsz töprenkedni, ha már nem létezel?
– Õk meg akarnak ismerni bennünket. De nem megsemmisíteni – ismételte makacsul.
– Ugyanarról beszélünk – próbáltam elsimítani a vitát, mert már a célnál voltunk. – Csupán más nézõpontból értékeljük a dolgot. Ha nem volna az Ügynökségünk, talán eszedbe jutna néha, hogy egykor mennyit harcoltunk egymással... szakadatlanul. Történész vagy ugye, nem kell részleteznem, mennyi ideig tartott? És talán olyan nehéz elképzelni, hogy a kozmoszban vannak olyan lények, akik a mai napig ezt teszik... például most is?
– És készülékeket helyeznek el nálunk, hogy megtudják, vajon szelídebbek vagyunk-e náluk ? Vajon egykor a zsoldosoknak eszükbejutott ilyesmi?
– A kozmoszban mindenkinek az emberhez kell hasonlítania, igaz?
– Talán ha nem volna az NVÜ – vetette oda kis idõ után –, azok is többet foglalkoznának a biztonságunkkal, akik bennünket küldenek. És vajon neked, ha valamennyi kutató úgy viselkedne, mint ti, nem lenne eleged az egészbõl? Nem várnál valami mást egy idegen civilizációval való találkozástól?
– Nem tudom – válaszoltam õszintén. – De maradjunk a tényéknél! Egyelõre a gondtalan ismeretgyûjtõkhöz tartozol, én viszont a zsoldosokhoz, amint magad voltál szíves nemrég megállapítani.
– Nem rólad beszéltem – szakított félbe. Megráztam a fejemet.
– Nem teszek szemrehányást – nevettem el magamat. -Egy ideig még így lesz. Nem fogtok szeretni, még ha térdre esnék is elõttetek, és gyönyörködnék minden egyes cserépdarabban, amit sikerül majd kiásnotok. Esténként pedig dalokat énekelnék nektek az idegen civilizációval való közös mulatságokról. Nincs értelme sokat beszélni errõl...
– Igazad van. Azt azonban rosszul teszed, hogy gyereknek tartasz bennünket. És akkor sincs igazad, ha azt mondod, hogy nem szeretünk téged. Azt nem szeretjük, amit képviselsz. Csak azért, mert létezik. Azonkívül pedig azok, akiknek ma kikapcsoltad a készülékét, nem akarnak elpusztítani minket...
– Karthágót el kell pusztítani...
– Micsoda?
– Semmi. Volt valaki, akinek az volt a szokása, hogy ezt ismételgette a végtelenségig... egészen Karthágó szétdúlásáig.
– Tudom – sértõdött meg. – De nem léteznek olyan lények, akiktõl ennyire védenetek kellene bennünket.
A válasz bennem maradt, mert megérkeztünk a bázis területére. Gépiesen ellenõriztem az automaták és a jármûvek helyzetét, ezután egy kört írtam le, és megálltam a terepjáró mellett, amely idehozta a lányt a völgybõl, ahol valaki megbolygatta elõttünk a civilizáció emlékeit. Kezemet nyújtottam, hogy segítsek kiszállni. Amikor már a terepjárójához ment, utána szóltam:
– Van egy régi szólásmondás: “A világ olyan nagy, hogy semmi olyan nincs, ami ne lenne benne.” Kár, hogy csak az anyagi történelem iránt érdeklõdsz...
– Nemcsak a történelem tárgyi emlékei érdekelnél? – felelte hidegen, ahogy elhelyezkedett a terepjáró kabinjában. Néztem utána, amint kecsesen megfordult egy helyben, és elindult az alacsony sövénybe vágott kapu felé. A sövénybe, amely a legügyetlenebb állatot sem tudná visszatartani, ha annak kedve támadna az emberek bázisát meglátogatni ...
V.
– Itt Léna dolgozik. – Barcew hangjából alig érezhetõ melegség hallatszott. – Ezt a kutatóhelyet három hete alakítottuk ki, és egyelõre nincs semmi érdekes benne. Mehetünk tovább – vetette oda hanyagul, és fejbólintással tessékelt tovább a folyosón.
Elmosolyodtam. Kérem. Még beszédes is lett, csakhogy Lénáját mihamarább megszabadítsa a hívatlan vendégtõl.
Megálltam a plasztiklemezzel borított kõasztal vagy padszerûség keskeny végénél, itt rendezte be munkahelyét a vegyésznõ. Ideális rend uralkodott. A karcsú, színes edényekben vegyszereket lehetett látni, egyik-másik különleges tartályban volt, amely állandó szinten tartotta a nyomást, illetve a hõmérsékletet. Középen három égõ lángolt, valamivel távolabb pedig az asztal fölé a hajdani mikrofonokhoz hasonló kriogenikus vezetékvégzõdések hajoltak, amelyek odavezették a savakat és a gázokat. Palackjaik a szemközti falra erõsített kisebb páncélozott lemezen túl sorakoztak.
Léna felemelte a fejét. Áttetszõ hálóval lekötött vörös haja csillogott az éles reflektorfényben. Nyugodt tekintettel nézett rám, és sietség nélkül fordult vissza a preparátumhoz, amely a megvilágított kör közepén feküdt elõtte.
Körülnéztem. A kicsiny helyiség, amely része volt a labirintusra emlékeztetõ csarnoknak, amelynek egyes helyiségeit derékszögben meghajló szûk folyosórendszer kötötte össze, semmilyen meglepetéssel nem szolgált. Nem vezetett ajtó a még át nem kutatott romok, lépcsõk, a mennyezeten vagy a padlón levõ nyílások felé. Talán egy kicsivel volt nagyobb, mint az a nyolc helyiség, amely elmaradt mellettem, ahogy lépkedtem Barcew nyomában, aki elkísért a néhány nappal korábban elhagyott munkaterületre. Ide akkor tértek vissza, amikor megtiltottam nekik a belépést a sziklába vájt régi templomba. Itt egykor bizonyára valamilyen üzem lehetett, amelyrõl a vezetékmaradványok tanúskodtak, bár, mint mondták, nyugodtan lehetett iskola vagy kórház is. Erre az utóbbira utalt az a valami, amit csak a csarnok további részében láthattam. A csarnok különben tizenkét hektárt foglalt el, a belseje mégis apró helyiségekre volt osztva.
– Hello, Léna – mondtam, és az ajtónál várakozó Barcew felé indultam –, sok sikert...
Csodálkozva nézett rám. Ujjai egy pillanatra megmerevedtek a preparátum fölött. Ha jól láttam, valamilyen csontdarab volt. A nõ arcán ezután alig észrevehetõ mosoly suhant át. Felém bólintott.
A következõ kamra egészen üres volt. Balra fordultunk, azután jobbra és ismét balra, állandóan a sajátos csatornaszerû, keskeny alacsony folyosón haladtunk. A falat idõrõl idõre bemélyedések tarkították, itt alakították ki azokat a helyiségeket, amelyekben tudósaink munkahelyüket rendezték be. A bemélyedést követõen a fal ugyanabban a négyzetes keresztmetszetû folyosóban folytatódott.
Az egyik fülkében Barcew megállt. Odamentem, és én is megálltam. Az elsõ pillanatban önkéntelenül felfelé néztem, kerestem a különleges fény forrását, amely betöltötte a helyiséget, mintha vörös üvegdarabkák szóródtak volna szét a levegõben. A mennyezet itt valóban üvegbõl készült, amely bár a napsugarakat átengedte, de átlátszatlan volt. Nem láttam az eget, az üvegen nem sikerült megtalálnom a kék színnek még a nyomát sem. Vöröses ibolyaszínû volt, de mégsem túl sötét.
– Mi ez? – kérdeztem a régészt. Nevetett.
– Menj tovább – javasolta sokat ígérõ hangsúllyal.
Megfogadtam a tanácsát. A helyiség közepén, nagyjából egy méterrel a padló fölött, egy pad- vagy asztalféleség állott. A tetejét valamilyen massza borította, amelynek eredeti alakját lehetetlen volt felismerni. Mindenesetre nem kõ volt.
– Ülj le – szólt Barcew. Tenyeremmel végigsimítottam a lemezt, és elcsodálkoztam. Sima volt és ugyanakkor a testemmel azonos volt a hõmérséklete. Valami olyan anyagból kellett lennie, amely nagyon rosszul vezeti a hõt.
Leültem. Vártam néhány pillanatot, azután szememmel megkerestem Barcaw tekintetét. Talányos mosollyal nézett rám, mintha várna valamire.
– Na? – kérdezte.
– Na? – válaszoltam ugyanúgy. De közben azért éreztem, hogy kissé kipihentem magam. Mintha eddig észre se vettem volna, hogy elfáradtam, és csak most jöttem rá, amikor ez a fáradtság már elmúlt. Elõfordul ilyesmi, ha az embernek elõzõleg fájt valamije, ha kisebb fejfájás vagy szûk cipõ gyötörte. Éreztem, hogy szokatlan nyugodtság költözött belém. Könnyûnek éreztem magam...
– Értem – mondtam elismeréssel. – Ez a kórház – pillantásom önkéntelenül végigpásztázott az üvegmennyezeten. – Az valami szûrõ?
– Érzed? – kérdezte feleslegesen Barcew. Hangjából némi büszkeség hallatszott. Elégedett volt a civilizációval, amelynek titkát nagy nehézséggel sikerült megfejtenie, a sivatagban szétszórt mozaikdarabkák összeillesztésével. Nagyon büszke volt, mint a földi régész, aki olyasmit talált, ami elsõsorban a mi õseinkrõl állított ki jó bizonyítványt.
– Lefényképezted? – kérdeztem felelet helyett. Bólintott.
– Kvarcüveg. Nálunk kék színe lenne. Vannak benne adalékásványok, amelyeket eddig nem sikerült azonosítanunk. Meg nagymolekulájú szilíciumszármazékok. Egyébként elegendõ néhány percet itt üldögélni, hogy az ember újjászülessen...
– És a mellékhatások? – kérdeztem. Elhúzta a száját.
– Nem tudom – vetette oda kurtán. – Ezért nem üldögélünk itt. Különösen intenzív reggel héttõl tízig. A mostani csak halvány utánzat...
– A mellékhatások ismeretlenek – ismételtem, ahogy felálltam. – Ezért ültettél ide? Az életerõ hiányára sosem panaszkodtam elõtted. Vagy talán embert akartál formálni belõlem?
Fürkészõen nézett rám, higgadtságom azonban megnyugtatta. Bizonyára elõre jeleznem kellene, mikor tréfálok. Ha figyelembe veszem, mit gondolnak rólam...
– Mi van tovább? – kérdeztem a további folyosórészre mutatva.
– A csarnok végéig ugyanaz – felelte. – Ugyanezek a kis helyiségek... a betegek szobái. Ha kórház és nem, mondjuk, csirkekeltetõ... nem viccelek – jegyezte meg gyorsan, amikor észrevette a szám szélén a mosolyt. – Ez egyébként eléggé valószínû. Ha nem is csirkekeltetõ, de legalábbis például baktériumtenyészet, lehet, hogy valamilyen szérumokat állítottak elõ, talán...
– Talán idejártak elmélkedni, vagy szaunaként használták ezeket a helyiségeket. Értem. Sokat tudtok, de nem mindent...
– Ühm... – mormogta. – Menjünk tovább?
Fejemet ráztam.
– Nem – válaszoltam. – Túl jól érzem magamat. Nem akarom elrontani a hangulatot, amelyet ez az üveg keltett bennem – néztem a mennyezetre. – Különben még egy helyet meg kell néznem, és már késõ van – néztem az órámra.
Valóban meg kellett néznem. Egy órával ezelõtt Warda közölte velem rádión, amit nem kis elégtétellel nyugtáztam, hogy újabb emelet kutatását kezdi el egy régi, bizonyára kultikus építményben, amely a tengerhez közel, az erdõben helyezkedik el. Mivel elrepültem már a terület fölött – mint ahogy elrepültem e fölött a csarnok fölött is, amelyben olyan jó kedvem támadt –, és az érzékelõk semmit sem jeleztek, megengedtem, hogy egy emelettel lejjebb menjen. Ha egyszer drákói szigort kényszerítettem rájuk, magamnak is be kell tartanom a rendet.
Barcewet otthagytam abban a helyiségben, amelyet Léna foglalt el, és elindultam a kijárat felé. Egy idõ után kénytelen voltam bekapcsolni az adót, és irányt kérni, nehogy eltévedjek. Egy alkalommal mégis korán fordultam be. Tényleg labirintus.

Az erdõt egy négyzetkilométeres térségben kiirtották. A terep itt hullámos, a várost szemmel láthatóan teraszosan építették föl, s utánuk a mai napig megmaradtak a különbözõ magasságban álló fasávok.
A mesterséges tisztás közepén hatalmas mélyedés látszott. A jármûvet biztonságos távolságban hagytam, és elindultam a széléhez. Keskeny ösvény vezetett lefelé, amely egy méterrel a lábam alatt eltûnt a hatalmas falmaradványok között. A tudósok jó pár méteres mélységre leástak már. Még elképzelni is nehéz, hogy ez a zöld pusztaság néhány évszázaddal ezelõtt élettel teli város volt. Vagy talán nem is város, hanem hatalmas kultikus központ? Mint például Egyiptomban a piramisok övezete?
A katlan fenekét több szintes, különbözõ szélességû kutatóárkok keresztezték. A déli fal hosszában egyenlõ távolságban sorakoztak a sötét aknanyílások. Pontosan ott tárt fel Warda egy lejjebb fekvõ szinthez vezetõ bejáratot. Már rábukkantak a termekre, átjárókra és a hatalmas, boltíves csarnokok maradványaira, amelyeknek nem lelték meg a tetõtámpilléreit, mintha sosem lettek volna. Tudomásom szerint a régészek sok értékes leletet találtak, mûtárgyakat, kisebb és nagyobb eszközöket, amelyek kézi technikára utaltak, meg valamilyen képeket és festményeket. Felirat azonban sehol sem volt. Egyáltalán a nyelvészek, például Zamfi bizonyára csalódtak kissé a Pettyben. Méltán gondolhattuk, hogy a Pettyn egyáltalán nem volt írásbeliség, de ha ismertek is valamilyen írást, nem használtak.
Jobb kezem irányában, mélyen, egy árokban rejlett az ezen a területen talált legnagyobb épület megmaradt faltöredéke. Az omladékos ablaknyílások alakjából arra lehetett következtetni, hogy ez sem gyár, sem erõdítmény nem lehetett. A néhol megmaradt, hatalmas faragott portálos bejáratok az ókori szentélyeket juttatták az ember eszébe.
Lent emberek dolgoztak. Még a kényelmükrõl is gondoskodtak. A minden irányból zárt területen biztosan fülledt volt a levegõ, elõször itt láttam mûködõ klímaberendezést és friss levegõt fújó ventillátort. Még néhány vékony, áttetszõ mûanyagból készült, felfújt fotelt is észrevettem. Az egyikben Offian ült, és a térdén egy hatalmas kõdarabot tartva valamit magyarázott a mellette álló Sawának. Tõlük jobbra Warda mélyen elõrehajolva, szeizmikus lézerszondával vizsgálgatta a talajt. Idõnként felegyenesedett, és jeleket . adott a legalsó szinten álló Arikának, aki az ideiglenes irányítópultról szabályozta a két közepes méretû ásóautomata munkáját.
Lementem, pontosabban lefutottam, elhaladtam Offian mellett, aki gondterhelt tekintettel nézett utánam szokatlanul bozontos õszes szemöldöke mögül, rámosolyogtam Sawára, aki gyorsan elfordította a fejét, és mentem tovább Warda irányába. Mikor már a közelében voltam, fel sem pillantva nyújtotta felém a kezét, és ezt kiabálta:
– Monk, hozz néhány csatlakozót az elektromos vezetékekhez? Szeretném elhelyezni lent... nem tudom kitapogatni a galéria határait!
Közelebb léptem, és tenyeremet a vállára tettem. Hirtelen rám-nézett, és arcvonásai megmerevedtek.
– Én vagyok – mondtam. – Idehoznám neked a csatlakozókat, de nem tudom, hol vannak. Értem, hogy meg akartad mutatni azt, ami alattunk van. Odamehetünk most mindjárt, vagy elõbb el akarod helyezni a vezetéket?
Sóhajtott. Kikapcsolta a készüléket, és letette. Végül megszólalt:
– Menjünk. Nem sürgõs...
Félreálltam, hogy elõreengedjem. Megjelent mellettünk Aria, aki szintén félbehagyta a munkáját. Halkan zihálva kaptatott föl a meredek, agyagos domboldalon, és kérdõn nézett Wardára.
– Elmegyek veletek, jó?
– Persze hogy eljössz – válaszoltam. – Vigyázni fogsz, nehogy elrontsak vagy ellopjak valamit. Idegeneket nem lehet csak úgy egyszerûen beengedni a múzeumba...
Legyintett. Ellenséges tekintettel mért végig, azután türelmetlen mozdulattal igazította meg a haját, amely az arcába lógott, végül elfordult. De velünk jött.
Lent semmi érdekes nem volt. Nedvesség, ragacsos mázzal borított padló, amelynek csak imitt-amott látszott ki a valaha mozaikkal vagy festményekkel díszített felülete, langyos, fojtott levegõ és sok-sok meghatározhatatlan figura, amelyek lehettek szobrok is, de nem biztos, hogy azok voltak. Jó néhány heti régészmunka kell ahhoz, hogy a területbõl a Petty egykori építészei és mûvészei tudásának látványos bizonyítéka legyen. Elgondoltam, hogy semmi szükség nincs rám itt, annál inkább, mert eddig nem találtak semmilyen kijáratot vagy folyosót, amely a szomszédos helyiségekbe vagy lejjebb, a föld belsejébe vezetne. Az illendõség kedvéért hagytam, hogy Warda végigvezessen az egész helyiségen, közben állandóan hallottam magam mögül Aria sárba süppedõ szandáljának cuppogását. Ezek után kijelentettem, hogy minden rendben van, és hogy nem akarom õket tovább zavarni.
Megkönnyebbülten léptem ki ismét a napvilágra. Köszönetet mondtam Wardának, és indultam már a fölfelé vezetõ ösvény irányába, amikor visszatartott Arika hangja:
– Várj – mondta kényszeredetten –, láttad az õsök galériáját?
Megálltam. Eszembe jutott, hogy Warda, amikor azt hitte, hogy Monkhoz szól, említést tett valami galériáról.
– Látnom kellene? – kérdeztem.
Vállat vont. Mindenesetre, ami engem illet, arányló bronzszínû keskeny, de nem sovány vállát annyiszor vonogathat-ta, ahányszor csak akarta.
– Nem kötelezõ – dohogott megrovó hangon –, Semmiféle veszélyes dolog nincs ott...
Arra gondoltam, hogy csákugyan nem vagyok köteles megnézni, azután megkértem, vezessen oda.
Ahhoz a legépebben megmaradt falhoz indultunk, amely csaknem a munkagödör közepéig kiemelkedett. Egy pillanatra megálltam a kõportál elõtt, és akaratlanul elámultam méretein. Felülrõl nem látszott ennyire lenyûgözõnek. Legalább tizenöt méter magas volt. Maga a szegélye olyan vastag volt, mint egy öreg tölgyfa törzse. A kopott ornamentika ráadásul egy vén fa kérgére emlékeztetett.
Belül, a kisebb elõtéren túl, amelybõl három, valaha talán ajtóval elzárt nyílás vezetett, egy rövid, kétfelé ágazó folyosó volt. Aria jobbra irányított. Bementünk a homályos, tömlõszerû helyiségbe, amelynek boltozatát a régészek aládúcolták. Beljebb, távol a bejárattól, automaták dolgoztak. Két halvány lámpa világított, amelynek fénye idõnként eltûnt a szögletes mozgású automaták mögött.
Aria néhány méterrel tovább ment, és megállt a közepes nagyságú, mozdulatlanul álló automata mellett, amely elõtt egy kis asztalra szerelt elég egyszerû berendezés kezelõgombjai voltak. Aria alig látható mozdulatot tett, és a helyiség egyszerre kivilágosodott. A mennyezetrõl kettõs sorban lógtak a nagy erejû xenonreflektorok:
A lány rám nézett, azután mintha valamire fel akarta volna hívni a figyelmemet, széles kört írt le a kezével. Tekintetemmel követtem a kezét, és csak ekkor vettem észre, hogy a helyiség falát keret nélküli, nagyjából egy méterszer másfél méteres, azonos nagyságú képek díszítik. Odamentem a legközelebbihez, és meglepõdtem.
Mellkép volt. Középkorú, finom, sõt talán túlidealizált arc-vonású férfit ábrázolt. Ovális, kopasz, gondosan leborotvált koponyája határozottságot kölcsönzött neki. Hosszú szempillával keretezett szemének szelíd csillogásában azonban mély értelem rejlett. Szeme nagy volt, az orrnyereghez közel ült. Száját kissé összeszorította, mintha az elõbb valami hírt kapott volna, és most nehéz elhatározás elõtt áll. Az arca teljesen sima, sem barázda, sem ránc nem látszott rajta. Füle apró, szorosan a koponyájához simult. Sima, rövid szakálla volt.
Elsõ ránézésre nem volt rokonszenves arc. Annyi azonban bizonyos, hogy ez az ember nagy történelmi múltú emberfajhoz tartozott. Errõl tanúskodott a ruhája is. Vállát fénylõ, félig átlátszó kelme borította. A szakálla alatt széles, nõies dekoltázs nyílott. A mezítelen bõrön valamilyen ékszer díszlett. A kép felületéhez hajoltam, és ekkor ebben a látszólagos ékszerben néhány miniatürizált kapcsolót pillantottam meg. Tehát nyilván személyi rádiókészülék.
A férfi összefonta a mellén a karját, s csak egyik tenyere látszott. Közönséges emberi tenyér volt, csak kissé keskenyebb a szokásosnál, finom, nem túl hosszú ujjakkal.
Önkéntelenül a következõ képre néztem, és ekkor csodálkoztam el igazán. Ugyanazt a férfit ábrázolta, ugyanabban a ruhában és ugyanabban a helyzetben. Nem jól mondom. Egyszerûen az elsõ kép másolata volt. Tekintetem tovább haladt, és felfedeztem, hogy a következõ kép is ugyanolyan. Pontosabban ugyanaz. És az utána következõ is. És az ösz-szes többi is. Megfordultam, pillantásom végigfutott a szemközti falon. Sorban ugyanazok a képek, illetve másolatok...
Ezt minek csináljátok? – kérdeztem akaratlanul. – Szét akarjátok küldeni valamennyi földi múzeumnak?
Aria komoly tekintettel rázta a fejét.
– Nem – felelte csendesen. – Ezek itt voltak. És ne gondold, hogy ugyanannak a képnek a másolatai. Elõször mi is úgy képzeltük. De analizáltattuk az automatákkal, és ekkor kiderültek a különbségek. Nem, szabad szemmel nem vehetõ észre. Ez nem egy és ugyanazon ember. Vannak bizonyos antropometrikus eltérések, amelyek kizárják a tévedés lehetõségét. Ez itt egyszerûen egymáshoz nagyon hasonló emberekrõl készült képek gyûjteménye... Elgondolkodtam.
– Emberek? – böktem ki végül.
– Hát kik lehetnének?
Ez az. Kik ezek? Egy szempillantás alatt szertefoszlott az az elmélet, hogy a kozmoszban talált torzonborz pilóta holtteste a Petty civilizációjának körébõl származhatott. Talán csakugyan idomított majom volt, amely a személyzet nélküli ûrjármûveikben az automatát helyettesítette. Sisakos szkafanderes majom, amelyet bonyolult berendezéssel láttak el? Nem, ez túl szép, hogy igaz lehessen.
Szó nélkül elindultam. Minél jobban távolodtam, a képek annál öregebbnek látszottak. Rájöttem, hogy a konzerváló berendezések ugyanezt az utat tették meg, mint mi. Végre eljutottam oda, ahol jelenleg is dolgoztak. A képek itt csupán valamilyen évezredek alatt szétmállott fehéres anyagdarabkák voltak, amelyeken nem lehetett megkülönböztetni még a fej körvonalait sem, nemhogy az arcvonásokat. Egy ideig figyeltem, ahogy a lézersugarak könnyed érintésére az anyagon lassanként kirajzolódik a már ismert arc. Ezután Ariához fordultam, aki néhány lépéssel hátrább állt, és elgondolkodva nézett rám.
– Ki programozta be az automatákat? – kérdeztem.
– Én – felelte csöndesen.
– És véletlenül nem azért lettek ilyenek a képek, mert nagyon akartad, hogy ilyenek legyenek?... Hogy embereket ábrázoljanak? És ezért lettek ilyen egyformák... Ezért ábrázolnak egyforma embereket?
– A programozásban nem volt hiba – mondta nyugodtan. – Mindnyájan ellenõriztük... többször is.
Arra gondoltam, hogy errõl már említést kellett volna tenniük korábban. Az is eszembe jutott, hogy még mennyi mindent titkolnak elõttem. Akár tudatosan, akár mert egyszerûen nem gondolják, hogy valami olyasmirõl van szó, ami engem is érdekel...
- Ez sokat mond – mormogtam. – Olyan sokat, hogy azonnal kapcsolatba kell lépnem az állomásommal. Nem gondoltál erre?
– Miért? – kérdezte keserû mosollyal. – Hiszen magad mondtad, hogy emberek...
– Nem vagyok tudós – válaszoltam, és az ajtó felé indultam. – De nem hiszem, hogy normális dolog volna azonos külsejû lények jelentkezése a kozmosz két ellentétes szegletében. Még egyszer ellenõrizni kell a programokat, amelyeket a konzerváló automatákba tápláltál. Ne haragudj meg – tettem hozzá gyorsan –, ha kiderül, hogy semmilyen hiba sem történt, megfontoljuk, mit tegyünk a továbbiakban. Itt minden túlságosan emlékeztet a Földre ahhoz, hogy nyugodtan megmutathatnánk egy másik fajta lénynek, amely a Pettyt meg akarja látogatni. Például egy olyan lénynek, amelyiknek négy válla van, a kezén pedig hat ujja, és olyan szõrös, mint a fóka...
Aria mozdulatlanná vált.
– Láttad?... – nyögte ki végül. Határozatlan mozdulatot tettem a fejemmel.
– Vannak dolgok, amelyekrõl tudok, és vannak olyanok, amelyekrõl tudnom kéne, és titkolják elõlem. Például ez a galéria. Eddig miért nem jutott eszetekbe, hogy látnom kellene a Petty egykori lakóinak arcát? – Széttártam a karomat, és a mozdulattal felöleltem mindazt, ami ezen a rokonszenves bolygón nem a természet mûve volt.
Elállta az utamat, és visszatartott.
– Csak ez érdekel téged?! – kiáltotta szenvedélyesen. Szeme úgy fénylett, mint a higany. Hangosan zihált. – Tényleg nem akarsz semmit sem tudni azokról a lényekrõl, akiknek arcát az elõbb láttad, csak akkor akarsz megismerkedni velük, ha már kiderült, hogy nem fenyegethetnek bennnünket?! És azokról sem, akik lefestették õket? Ez neked elegendõ?! Hogy élhet normális emberek között egy ilyen ember!
Közelebb mentem. Kezemet a vállára akartam tenni, de dühösen elhúzódott.
Mondtam, hogy nem vagyok tudós – szóltam szelídlhan-gon. – Hát kiabálok én veled, hogy nem használod az anni-hilátort? Hogy nem állig felfegyverkezve jössz ki a bázisról? És azonkívül – mosolyodtam el – már elkéstél a nevelésemmel. Csak feleslegesen fárasztód magad...
– Azonos külsejû lények jelentkezése a kozmosz két ellentétes szegletében – idézte ironikusan a szavaimat. – Azért valamire mégis rájöttél. Én nem kényszerítelek, de legalább magad próbálj meg egy kicsit gondolkozni... nem akarlak én nevelni – még mindig mérges volt, a tekintete azonban némileg enyhült –, hiszen azok ott a képeken teljesen olyanok, mint mi! Az alkatuk! A ruhájuk!
– Én nem úgy öltözöm... jól van – tettem hozzá gyorsan békülékeny hangon, mert szeme ismét kikerekedett. Mosolyogva néztem rá. Tényleg csinos volt. Kedves, gondolkodó lány. Szakember, akit tisztelni kellett a munkájáért, és szeretni kellett a jelleméért. Nagyon csinos lány...
– És ha találkoznánk velük, ha tegyük föl találkoznánk utódaikkal valahol az ûrben, akkor elõbb bizonyosságot akarnál szerezni afelõl, hogy ártalmatlanok-e ránk nézve? És ha valamilyen szerencsétlenség érte a bolygójukat... valamilyen kozmikus fertõzés, katasztrófa...
– Fertõzés? – vágtam közbe. – Mit mondasz? Lehetséges volna a kozmoszból fertõzést behurcolni?
Ezen õ is elgondolkodott. Ezt a pillanatot használtam ki.
– A végén még azt mondod, hogy mindnyájan innen, a Pettyrõl származunk. Hogy a “találkozás a térben” már bekövetkezett, húszezer évvel ezelõtt, mert a véletlen úgy akarta, hogy a kozmikus fertõzés elõl éppen a Földre vándoroltak. Ott letelepedtek, mondjuk az Atlantiszon, de a rossz sors tovább üldözte õket. Bekövetkezett a katasztrófa, amikor Szibériában kihaltak a mammutok, az Atlantiszon pedig valamennyi jövevény. Csupán egy család menekült meg, például egy bárkán... várj csak, hogy is hívták?
– Hülyéskedsz – nevette el magát. Hirtelen megfordult, felkavarta a levegõt fekete hajával, és gyors léptekkel elindult a kijárat felé. Álltam egy ideig, néztem utána, aztán a nyomába szegõdtem. Mikor kiértem a napvilágra, már a helyén volt. Valamit mutogatott a feljebb álló Wardának, és bekapcsolta ásóautomatáit.
Bess nem értette. A jelenség maga nem volt szokatlan, csupán a tény volt meglepõ, hogy ezt be is vallotta. Csakugyan nagyon meglepõdhetett. Néhányszor elismételtem, milyenek voltak az emberek a képeken, és hogy mi a tudósok véleménye a hasonlóságukról. Elõször történt, hogy érdekelte a tudósok véleménye. Hanem... a mi automatáink ebben a konkrét esetben tanácstalanok voltak. Magyarázat? A komputer további adatokat kívánt. Honnan vegyük? Végül kijelentette, hogy értekezzem a történészekkel, azután kikapcsolta a rádiót. Még korábban tudomásomra hozta, hogy majd szuggerálni fogja nekem, mit kérdezzek tõlük, miután konzultált a mi “specialistáinkkal”. A lényeg az, hogy tudomásom szerint ilyen specialistája nem volt az NVÜ-nek.
Estefelé elmentem egyet sétálni a tengerparton. Az elmúlt nap forró volt és párás. Jólesett a tenger nedves és hûvös lehelete. Mikor visszatértem, messzirõl észrevettem két férfialakot, akik a lámpa fényében sétálgattak a Janus mellett, amelyben tanyáztam.
– Jó estét! – üdvözölt Leski, amikor közelebb értem. Felém fordult, néhányat lépett elõre, s közben olyan mozdulatot tett, mintha kezet nyújtana. Erre azonban nem került sor.
– Jó estét! – visszhangozta mögötte Semow. – Mi... hogy is hívnak téged? – érdeklõdött váratlanul.
Megálltam. Figyelmesen néztem rá. A lehetõ legbarátsá-gosabb hangulatban voltak. Leski mosolygott. Semow pedig olyan figyelmesen nézett rám, mintha elõször látott volna.
– Kifejezetten hozzám jöttetek? – kérdeztem. – Sajnos nem tudlak benneteket behívni. A Janusban csak két hely van. Viszont olyan kellemes az este, uraim, nem mennénk el egyet pihenni a lugasba?
Leski arca elkomorult, Semow ellenben éppen most moso-lyodott el.
– Kár – vallotta be váratlanul –, hogy nem vagy régész. A Földön volt egy tanítványom... Trymernek hívták nagyon hasonlítotok egymásra...
– Nem hinném – mormoltam kételkedve. – A te tanítványod bizonyára paleobiológus és nem régész. Azonkívül az én nevem Ago. És minthogy én nem akarok belõletek ügynököt csinálni, és ti sem akartok paleobiológust nevelni belõlem, jobb, ha rögtön kibökitek, hogy mi járatban vagytok. Egyébként – közelebb léptem, rákönyököltem a Janusra, és mosolyogva beszéltem, hogy kissé elvegyem az élét annak, amit nyilván meghallottak – attól tartok, tudom. Beccari és Zamfi, igaz? Kellemetlen lesz gyõzködnötök... fõleg, ha kérni akarnátok, tehát rögtön megmondom, hogy nem fog sikerülni. (Csupán a kötelességemet teljesítem. Kérlek benneteket, én kérhetlek benneteket, anélkül hogy felfordulna a gyomrom, tehát, kérlek benneteket, ne rontsátok el számomra és számotokra ezt az estét. Nagyon kellemes. Õk pedig el fognak repülni a Földre, amint már megmondtam... az elsõ ûrhajóval. Hosszabb idõre csend támadt. Semow szólalt meg:
– Kár – dörmögte –, hogy nem hallottad, mit mondott ma rólad Aria. Hogy nem értünk meg téged, és hogyha valaki összerombolná a régészek munkahelyét, és elpusztítaná az emlékeket, ti is biztosan tiltakoznátok a szakmátok és a munkátok nevében, amelyet nemcsak a magatok passziójára végeztek. Azt is mondta...
– ...hogy kedves fiú vagyok, akit érdemes házibulira hívni – szóltam közbe, mert éreztem, hogy elfog az indulat. -Arika? Az a formás, csinos kis barna lány, akinek az a túlságosan kis méretû fürdõruhája van? Ne mondjátok ilyen hangosan, hogy mit mondott rólam. Még meghallja a fiúja, és féltékenységében be talál lépni az NVÜ-be. Ezt pedig nem szeretném...
– Elõször is – szakított félbe nyugodt hangon Semow -annyival idõsebb vagyok nálad, hogy végighallgathatnád, amit mondok... amúgy sem vagyok bõbeszédû. Másodszor, magad döntsd el, miért lettél mérges azért, amit Aria mondott. Talán rájössz, hogy sokféleképpen lehet másokkal szemben viselkedni. Harmadszor – mosolyodott el -nincs fiúja. Ami a házibulit illeti, nagyon örülnénk, ha eljönnél velünk vacsorázni. Én mindenesetre ostobaságnak tartanám, hogy itt üldögéljünk ebben a szûk jármûben, amikor a közelben emberek vannak. Nos, hogy döntesz?
Hallgattam. Leski krákogott, egyik lábáról a másikra állt, mint egy zavarban levõ kisfiú, és megszólalt:
– Már iderendeltétek az ûrhajót, amelyik elviszi Zamfit és Beccarit?
Nem, ez reménytelen. Teljesen elpárolgott a haragom. A helyzet csakugyan groteszk. Õk... és én. Meg Aria...
– Nem – feleltem. – Nem mondtam, hogy különleges ûrhajóval mennek el. Azt jelentettem csak ki, hogy az elsõ ideérkezõ ûrhajó elviszi õket.
– De hát – Leski nem bírta türtõztetni magát – hiszen csak három hete vagyunk itt! Eltelik fél év, mire...
– Nem errõl van szó – próbálta menteni a helyzetet Semow. – Õk...
– Biztos vagy benne, hogy nem errõl van szó? – Nem tagadhattam meg magamtól egy cseppnyi iróniát, amellyel az elõbbi leckéért is visszavághattam. – Tehát mondjátok el nekik a beszélgetésünket. Kérlek benneteket. Meglátjátok, hogy ez a fél év nem lesz rájuk hatással, legalábbis nem annyira, mint rátok. Tisztára gyerekek vagytok. Fél év múlva ugyanolyan kellemetlen lesz elrepülniük, mint holnap. Ami a vacsorát illeti... köszönöm. Még van egy kis munkám, különben sem szeretnék jelen lenni, amikor valakinek majd eszébe jut, hogy egyet-mást elmondjon rólam, így is vidám dolog lesz, ha megmagyarázzátok a tévedésüket... azazhogy egy szóval sem tettem említést külön ûrhajóról. Jó éjszakát és... jó étvágyat.
Megfordultam, és rájuk sem nézve beszálltam a jármûvembe. Semmilyen munkám nem volt már. Sajnos. De minek meghosszabbítani azt a jelenetet, amely bizonyára egyik fél számára sem kellemes?
Üldögéltem a sötétben néhány percig, azután ismét kiszálltam. Elhatároztam, hogy körbejárom az õrautomatákat, és ellenõrzöm a mágneses mezõ intenzitását. Természetesen semmi szükség nem volt erre. De az ördögbe is, el kell ütni valamivel az idõt.
Amikor másfél óra múlva visszatértem, és ugyanúgy nem volt mit tennem, mint amikor ezt az értelmetlen sétát elkezdtem, a Janus elõtt ott állt Aria. A lámpa tartóoszlopára támaszkodott, karját összefonta a mellén, és úgy nézett ki, mintha szunyókálni készülõdne. Vagy egy bánatos dalra akarna fakadni.
– A végén már egy pillanatra sem hagyhatom el ezt a helyet – mondtam, amint kiléptem az árnyékból –, hogy valaki rögtön ide ne jönne felváltani. Hoztál egy szelet tortát, a vacsora maradékaiból?
Hangomra összerezzent, és gyorsan leeresztette a karját. Végül vállát elhúzta az oszloptól, és kiegyenesedett.
– A végén még ideg-összeroppanásba kergetsz – szólalt meg nem túl határozott hangon. – Kijöttem, hogy körülnézzek... észrevettem, hogy nem vagy itt. Hiszen mindnyájunknak kötelességünk vigyázni az emberek biztonságára ezen az idegen bolygón, elhatároztam tehát, megvárlak, hogy meggyõzõdjem, épen és egészségesen térsz-e vissza...
– Használhattad volna a rádiót – feleltem szemrehányó-an. – Valamit megjegyeztél abból, amire tanítottalak benneteket, de nem túl pontosan...
– Kellemes veled beszélgetni – mondta gondolkodás nélkül. – Szeretnélek egyszer olyan helyzetben látni, amikor másokra bízod magadat. Olyan udvarias, jó modorú ember lennél, aki egy számára fontos ember mozdulatára, mosolyára vagy szemöldökének jelzésére vár.
– Mindenki fontos a számomra – válaszoltam változatlan komolysággal. – A baj csupán az, hogy nem vagyok képes elõre látni, mit csinálnak néhányan e fontosak közül. Ha például megérezném, hogy közületek valaki pohárköszöntõt mond az egészségemre, és meggyõzné a körülötte levõket, hogy nem vagyok egészen rossz, csak nehéz volt a gyermekkorom, valószínûleg abban a pillanatban elrepülnék a legtávolabbi galaktikába, és sohase térnék vissza. Szégyenemben!
– Elmondták — hangja dacos lett. – Én pedig hallottam, hogy egy csinos kis barnáról beszéltél. Sem mindenki füle hallatára mondta, hogy tetszem neked. Igaz ez?
– Semow egy közönséges intrikus – bizonygattam gyorsan –, hogy ne nevezzem kerítõnek. Ne törõdj vele, mert még bonyodalmak lehetnek belõle. Hogy lehet az, hogy egy ilyen lánynak nincs fiúja?
Nem felelt. Éreztem, hogy ez az utolsó mondat már felesleges volt. Furcsa. Ilyen gondolatok sosem jártak a fejemben. Legalábbis régen fordult elõ. Éppen azóta...
– És hogyhogy neked nincs barátnõd? – vágott vissza. Már csak ez a kérdés hiányzott. Ráadásul tudtam, hogy egy szót sem szólhatok. Azután, amit az elõbb mondtam...
– Bocsánat... – hallottam hamarosan a suttogását. Mélyet sóhajtottam.
– Én kérek bocsánatot – válaszoltam. Magam is csodálkoztam, mennyire hûvösen hangzott. – Az a helyzet – kezdtem –, hogy nincs mit beszélnem a lányokról... vajon... -ismét mélyet sóhajtottam – Beccari és Zamfi nem ámítják már magukat?
Fél perc is eltelt, mire válaszolt. Nem tudta. Nem tudhatta. Nõi megérzés... vajon létezik egyáltalán ilyesmi, amikor a gyerekeknek már az óvodában van információs berendezésük, amely az embernél is pontosabban mûködik? Leszámítva a kivételes helyzeteket?
– Igen. Alighanem megértették, hogy nem akartál kellemetlenséget okozni nekik, csupán a kötelességedet teljesíted.
– Errõl igyekeztél meggyõzni õket?
– Tán nem így van ?
Elnevettem magamat. Kicsit túlontúl is hangosan.
– Hagyd abba. Hagyd abba, mert elsírom magam, és akkor menthetetlenül megszerettek. Csakhogy engem nem kell szeretni. Azért vagyok, hogy féljenek tõlem. Hogy védelmezzek, elijesszek, elálljam az utat, undort keltsek, végül... öljek. Tévedtél.
– Megint szerepet játszol – mondta kedvetlenül.
– Nem fázol? – kérdeztem. Olyan mozdulatot tett, mintha el akarna futni.
– Már megyek is! – kiáltotta. – Nem akartam...
Megfogtam a kezét. Ujjaim tovább idõztek a csuklóján, mint az elkerülhetetlen lett volna. De végül is néha az ujja-inknak is engedhetünk egy kis szabadságot. Ha már olyan jólesett nekik...
– Úgy gondoltam – magyarázkodtam gyorsan –, hogy nem jönnél-e be egy kicsit hozzám. Lassan tizenegy óra lesz...
Egy ideig még éreztem kezemen az ellenállását, de aztán megenyhült.
– Nem fázom válaszolta. – Ilyen nap után? Megõrültél?
Arra gondoltam, hogy ez a feltevés hamarosan bebizonyosodhat. Honnan az ördögbõl jutott eszembe, hogy a szûk kabinba hívjam, a két fotel közül az egyikbe, amelyikben az ember úgy érzi magát, mint a hering a hordóban ?
– Mondd csak – kezdtem el gyorsan –, sok ilyen dolgotok van még, mint az “õsök galériája”? Olyasmi, ami hasonlóan érdekes? Persze, amit még nem ismerek.
Elgondolkodott.
– Nem... talán nincs. Amit eddig csináltunk, az csupán felderítés. Tervet készítettünk... és egyelõre egyetlen szakaszt kutatunk. De valójában még ezt sem kutatjuk, hanem csak összesítjük a leleteket. Évek múlnak el, mire...
– Ezt tudom. De valami olyasmi is lehet, amit nem tartotok különlegesnek, számomra mégis érdekes. Nem jut eszedbe semmi ilyesmi?
Ismét gondolkodóba esett.
– Olyan konkrét dolog, mint a képek vagy a kórház, talán nincs... – szólalt meg végre tétovázva. – Vannak bizonyos feltevések egyes ásatásokkal kapcsolatban... de ez téged biztosan nem érdekel. Tudod, mire gondolok? A távközlés... Eddig sehol sem bukkantunk elektromos vezetékek, telefonok, leadok és antennák nyomára... elsõsorban antennák nyomára nem. Emlékszel, hogy néznek ki nálunk... hatalmas, magas építmények, a régi távközlési rendszerekbõl maradtak meg. A mesterséges holdak elõtti idõkbõl. A berendezés megsemmisülhetett, ez világos, csakhogy abban a néhány városban, amelyet eddig a levegõbõl vizsgáltunk, semmilyen nyomát nem találtuk tornyoknak vagy reléknek. Ha ehhez hozzávesszük a vezetékek hiányát... végül is némileg már ismerjük a berendezéseiket, feltétlenül találnunk kellett volna valami ilyen készüléket, ami a hajdani földi telefon szerepét játszotta... ez mindenesetre elgondolkodtató. Lénának van egy. elmélete...
– Lénának? – ismételtem akaratlanul.
A lány elhallgatott, mintha gondolkodott volna valamin.
Amikor ismét megszólalt, olyasmit hallottam, ami egyáltalán nem volt kellemetlen a számomra.	
– Igen. Léna úgy véli, hogy az, amit mi a földi növényektõl nemrég lestünk el, azt az itteniek már több tízezer éve ismerték. És hogy éppen ebbe az irányba fejlesztették távközlési rendszereiket... és bizonyára mást is. Talán a pszichikai folyamatok irányítását... sõt a társadalmi folyamatokét is. Nagy dolog lenne az ilyen civilizáció.
– Nagy – szakítottam félbe. – Annál inkább, mert valaki, aki irányítaná, bármelyik pillanatban megfeledkezhetne olyan apróságokról, mint a többség akarata, az ellenzékrõl már nem is beszélve. Az ilyen társadalommal bármit meg lehetne tenni...
– Abban az esetben, ha valaki ezt akarná – vágott a szavamba. – Te mindennek az árnyoldalát látod. Ha azok a lények olyan korán kifejlesztették a bioelektromos mezqk és biológiai hullámok tudományát, akkor ez a tény mégiscsak társadalmuk belsõ struktúrájáról is elárul valamit. Ez természetes – erõsítette meggyõzõdéssel. – így tehát megvolt az idõ feletti távközlésük, még mielõtt megismerték volna a térfelettiség létezését...
– Nem találtatok temetõket? Csontvázakat?
– Ó, rengeteget. Mint mindenütt, ahol az ember ásóval érinti a földet. Pontosan olyanok voltak, mint azok ott a képeken. Ha nem tudnám, hogy a Mills-rendszerben vagyok, egy idegen csillagrendszerben, azt gondolhatnám, hogy egy sumer városban ások vagy az egyik Amazonas menti kultúrában.
– Tudod – mondtam elgondolkodva –, az ember, amikor elindul a kozmoszba más értelmes lények felkeresésére, elképzeli magának, hogy milyenek, írtak már miniatürizált idegrendszerû rovarokról, hatalmas majmokról, szervetlen anyagból létrehozott gondolkodó lényekrõl... ijesztõ figurák számtalan fajtájáról, amelyeknek csápjaik vannak, farkuk és egész testükön szétszórt szemeik... Ha viszont az ember akár a hagyatékaival találkozik olyan lényeknek, amelyek teljesen idegenek, de egyúttal egészen olyanok, mint mi – ebben mégiscsak van valami undorító... Kisebb megrázkódtatást jelentene számomra bármilyen csáp és egyéb szörnyûség. Legalábbis így éreztem abban az idióta galériában.
– Nekem más a véleményem – felelte hûvösen. – Én jobban szeretem az ujjakat, mint a csápokat. Mi az? – kérdezte változatlan hangon.
Követtem a tekintetét, és összerázkódtam.
– Kezdõdik – mormoltam, gépiesen megérintve az övemet, amelybe bele volt fûzve miniatürizált rádiókészülékem.
Messze a tenger felett széles szivárvány ragyogott fel. Vicces, de a látványt némi megkönnyebbüléssel vettem tudomásul. Túl sokáig nem történt semmi... a Pettyn töltött elsõ napok, azaz inkább elsõ éjszakákhoz képest.
A szivárvány a szemünk láttára lobbant lángra. A tengerbõl az ég felé tört a váltakozó színû, szabálytalanul tekergõ oszlop. A félkör hamarosan kiegyenesedik, azután pedig megjelennek a vízszintesen lüktetõ körök...
– Ezt látnom kell! Aria felugrott, mielõtt visszatarthattam volna, és rohant a tengerpart felé.
– Állj meg! Az erõterek!
Éjszaka volt. Az erõterek szoros és hermetikus hálóval vették körül a bázist. Mindenkit, aki megérinti, megfog és nem ereszti... élve.
– Aria!
Futott tovább. A rádióra g’ondoltam, és eszembe jutott, hogy miután körbejártam az automatákat, rögzítettem az erõtér stabilizátorait. Most ki kellene adnom egy egész sor intézkedést. Aria elõtt alig harmincméternyi biztonságos térség maradt. Azután...
Nem érem utol. Talán, de ez olyan kockázat, amelyet nem engedhetek meg magamnak. Az erõterek természetesen belülrõl meg voltak jelölve, csakhogy elragadtatásában nem veszi észre a figyelmeztetõ lámpákat és jelzéseket...
Ezek a gondolatok a másodperc töredéke alatt futottak át a fejemen. Futás közben kikerestem ujjaimmal a rádió és a védõrendszer billentyûit.
– Aria!!!
Még húsz méter volt elõttem. Tíz. Már itt voltak a figyelmeztetõ lámpák, amelyeket nem is lehetett látni nagyobb távolságból. Egy pillanat...
Megbotlottam és elõrezuhantam. Nehezen visszanyertem az egyensúlyomat, de veszítettem néhány métert: Egyenesen az erõtér felé futott, hogy egy pillanat múlva átvágja, majdnem megérintve a vörös lámpácskát...
Néhány utolsó, kétségbeesett ugrást tettem, és végre sikerült utolérnem. Megmarkoltam a hátán a blúzt, és teljes erõmbõl hátralöktem. Még láttam, ahogy hátraesett, és ez volt az utolsó esemény, amelyet öntudatom rögzített. A szemem elõtt körök kavarogtak. Akartam mondani valamit, de nem tudtam kinyitni a számat. A szívem akkorát ugrott, mint egy rugó, aztán elcsendesedett.

A szemhéjam olyan nehéz volt, mint sok ájmatlan éjszaka után. Kinyitottam a szememet, és rögtön be is csuktam. Ez alatt a töredéknyi idõ alatt úgy láttam, hogy egy idegen ember hajol fölém. Lehetetlenség. Lázálom.
Vékony hang ütötte meg a fülemet, mintha ventillátor si-vított volna valahol. Nyugodtan feküdtem, és egyszerre rájöttem, hogy nem a Janus kabinjában vagyok, sem a bázison. Ott nem volt ilyen fotel.
– Hogy érzed magad? – hangzott a közömbös, ismeretlen hang.
Megfordultam és felnéztem. Igen. Ismeretlen volt. Csak az embléma volt ismerõs a mellén. NVÜ. A “Hármas”. Tehát...
Nehézkesen emeltem fel a fejemet, és körülnéztem. Nem, még nem volt idejük átvinni a holdon levõ állomásra. Az egyik ûrhajónk kabinjában feküdtem... vagy legalábbis olyanban, mint a mieink. A fotel, amelyben elnyúltam, hozzá volt kapcsolva a komputer diagnosztikai berendezéséhez. Az adta ki a sivító hangot. Beteg voltam...
Egyszerre eszembe jutott minden. Megijedtem.
– Aria?... – motyogtam.
– Feküdj nyugodtan – felelte az NVÜ embere. – Sikerült megelõznöd. Te magad azonban a lendülettõl megérintetted az erõteret... Szerencsére, amikor a földre zuhantál, kikerültél a hatása alól. Máskülönben...
A fejem visszahanyatlott a támlára. Máskülönben? Micsoda ostobaság. Ha egyszer minden nem “máskülönben” történt, hanem pontosan így.
– Hol vagyok? – kérdeztem.
– Ûrhajón. Amikor magadhoz térsz, elrepülsz az állomásra. Bess vár. Állítólag visszajött Weyth... – tette hozzá mellékesen.
Elgondolkodtam.
– És te maradsz itt helyettem? – kérdeztem végül.
– Ühm...
Vártam még vagy fél percet, azután felemelkedtem ülõ helyzetbe. Gyanakodva nézett rám.
– Nem túl korán? – bökte ki.
– Nem – válaszoltam. – Megmosakszom, eszem valamit, és elindulok. Hogy hívnak?
- Change. Semmit sem kell mondanod. Már átnéztem a feljegyzéseket...
Ezt meg neki nem kellett volna mondani. Átnézte a feljegyzéseket, beszélt Bess-szel, meghallgatta a “specialistáink” intelmeit...
Nem szándékozom beszélni dörmögtem. – Hol van Aria?
Csodálkozó arcot vágott.
– Segített idehozni téged. Elõtte náluk voltál a bázison. Azután elment. Mi dolga lett volna itt?
Világos. Az biztos, hogy máshol volt a helye. Mégsem érzem olyan jól magamat, mint gondoltam.
Felálltam. Kis idõt a fürdõszobában töltöttem, azután végeztem néhány tornagyakorlatot, majd nekiültem a reggelinek. Visszatért Weyth... Mi az, hogy visszatért? Még valami másnak is kellett történnie, ha elvisznek innen a bázisról. Vagy az a véleményük, hogy alkalmatlan vagyok, hogy nem védtem meg... Aria?...
Elvetettem ezt a gondolatot. Lehetetlen. Még nekik sem lehet ilyen hülye ötletük.
– A te ûrhajóddal utazom vagy a magaméval ? – kérdeztem két falat koncentrátum között.
– Természetesen a magadéval – csodálkozott el. – Én már megyek is vissza.
– Hát csak menjél – vetettem oda. – Ahogy befejezem a reggelit, elindulok.
– A helyedben még várnék egy keveset – aggodalmaskodott.
– Én pedig a te helyedben nem beszélnék ennyit – feleltem. Megfordult. Odament a komputerhez, és kikapcsolta az
orvosi berendezést. Végül a padlóról felvett egy kis csomagot, amelyet nyilván magával hozott, és az ajtó felé indult. A nyitott zsilipbõl odavetett egy hellót, és becsapta az ajtót. 
– Hello – mormogtam, amikor már meg sem hallhatta.

A hajtómû már mûködésbe lépett, amikor még egyszer felmértem tekintetemmel a partot és a bázis épületeit. A fürdésre gondoltam. Az emberekre a villámgyorsan kisebbedõ tetõk alatt meg a romokra, amelyek szét vannak szórva az erdõben, a hegyekben és körös-körül mindenfelé. A képekre, a gyógyító ablakokra a mennyezeten, az idegenek berendezésére, amelyet az általam elhelyezett védõernyõ gömbje takart, a hûvös éjszakákra... mint amilyen a tegnapi volt.
Ebbõl elég. Semmi értelme, hogy sajnálkozással hagyjam itt a bolygót. Van elintéznivalóm az állomáson, ha egyszer hívnak...
Aria is eszembe jutott. Egy tûnõ gondolat volt, amely azonnal átadta helyét a koncentráltságnak, ahogy a mûszerekhez nyúltam. Lenyomtam a zöld billentyût a vezérlõpulton, és kapcsolatba léptem Bess-szel.
VI.
– Semmire sem emlékszik? – ismételtem értetlenül. – Mi történt vele? Agyvelõgyulladása volt, vagy elektromágneses mezõbe dugta a fejét? Vagy tán nem akar emlékezni?
– Ez az, amit meg kellene tudnunk. – Bess komoly volt. Még a szokottnál is komolyabb.
– És miért nekem kell csinálnom? – kérdeztem. – Hiszen nem voltam ott, amikor startolt. Nem tudom, hogyan készítették fel a repüléshez... õt és az ûrhajóját. Nekem nehezebb lesz, mint nektek...
Bess felállt a fotelból, és elindult a kabinban. Nem volt kétséges, hogy valami problémával küzdött. A megoldáshoz kellett egy kis idõ. Türelmesen vártam.
Végül visszatért az íróasztalra emlékeztetõ vezérlõpulthoz, és fürkészõ pillantást vetett rám.
– Amit most elmondok neked – kezdte –, senkinek sem mondhatod tovább...
– A kezdet máris biztató – morogtam. – Figyelembe véve, hogy sosem tudtam tartani a számat... mint tudod.
– Hagyd abba – húzta el a száját. – Az ügy túl komoly, hogy tréfálkozhatnál. Weythot – tért rá a lényegre letörölt emlékezettel indítottuk útnak. Érted?
Ez újság volt. Hogy értettem-e?
– Hiszen tudnia kellett, kicsoda és mit kell csinálnia! -vetettem oda. – Azonkívül tudnia kellett az ûrhajót irányítani... mint mindenkinek.
– Ennyit tudott – Bess leült, és tekintetét az elõtte fekvõ perforált fóliadarabkára szegezte. – Elkészítettük a személyiségleírását. .. hogy visszaadhassuk a teljes emlékezetét, ha visszatér. Most itt van, mi viszont nem tehetjük meg, amit akartunk. Nem tudjuk, kivel is van voltaképpen dolgunk. Weythtal vagy közülük valakivel. A tudatáról van szó, természetesen...
Önkéntelenül füttyentettem egyet. Igen. Ez tényleg nem kis probléma.	
– A “specialistáink” nem tudják megállapítani? – kérdeztem. – Hiszen könnyû meghatározni, hogy ember tért-e vissza, akit elõbb átoperáltak vagy idegen teremtmény...
– Ó, az biztos, hogy Weyth... – mondta türelmetlenül Bess. – Fizikailag. De átformálhatták. Hiszen elég jól ismered az informatikát... meg az elektronikus pszichikai stimulációt ...
– Értem – bólintottam. – Értem, hogy úgy küldtétek el, hogy megfosztottátok azoktól az információktól, amelyek alapján az idegenek túl közeli ismeretségbe kerülhettek volna civilizációnkkal. Azaz elõször kitöröltétek az emlékezetét, azután tanítottátok meg néhány alapvetõ tevékenységre, betápláltátok a feladatokkal kapcsolatos ismereteket, az automaták kiszolgálását stb. Nem volt más lehetõség?
– Volt – mondta komoran Bess kis idõ múlva. – Arról van szó, hogy volt. Az ûrhajó komputerében elhelyeztünk egy memóriahengert a pilóta személyiségleírásának másolatával. Végül is nem tudhattuk, milyen helyzetbe kerülhet... nem akartuk megfosztani a lehetõségtõl, ha esetleg a helyzet az egész tudást igényelte volna, amely egyáltalán a birtokunkban van. Persze tudta, hogy nem nyúlhat ehhez a berendezéshez. Ismerte a feladatait. Azonkívül... errõl a lehetõségrõl csak szélsõséges esetben tájékoztathatta a komputer...
– Tehát tudta vagy sem, hogy van ilyen eszköz a kezében? – kérdeztem vállvonogatva. – Azt hiszem, hogy legjobb lesz, ha nem játszunk tovább szembekötõsdit, ha tényleg el akarunk jutni valameddig...
Bess felsóhajtott.
– Természetesen nem tudta – vetette oda. – De tudta a komputer. Ez végeredményben nem ugyanaz?
– Nem – ellenkeztem. – Ha a komputert úgy programoztátok be, hogy csak végszükségben tájékoztathatja Weythot a teljes emlékezet alkalmazásának lehetõségérõl, õ pedig csupán erre a komputerre hagyatkozhatott, ez azt jelenti, hogy be kellett következnie a végszükségnek. És az idegenek csak ezután húztak ki belõle mindent, ami érdekelte õket, már amennyiben a kezükbe került. Ez azt is jelentené, hogy egyszerûen visszaadták nekünk a kölcsönt, hogy ugyanabban az állapotban küldték vissza, amilyenben hozzájuk küldtük.
– Így is fogalmazhatsz – mormogta. – Nem a szavakról van szó...
– Nem – mondtam egyetértõén. – Csupán a helyzet pontos meghatározásáról. Azt gondoljátok, hogy az idegenek elfogták Weythot az ûrhajóval együtt, és megtalálták a módját, hogy Weythnak “eszébe jusson” a múltja és valamennyi ismerete a Földrõl, amely minden egyes embernek megvan. Azután kihúzták belõle ezt a tudást, s ismét megfosztották az emlékezetétõl, hogy róluk ne mondhasson el semmit. Azt is gondoljátok, hogy átprogramozhatták a saját ügynökükké, akit elküldték hozzánk, mint saját kémüket. Van erre valamilyen bizonyítékotok is azon a tényen kívül, hogy semmire sem emlékszik?
Bess nyelt egyet, és fejbólintásával helyeselt.
– Az ûrhajó bizonyos részeit megpiszkálták – mormolta. -Méghozzá olyanokat, amelyekhez repülés közben nem fér hozzá a pilóta. A komputer egy része... a berendezés a személyiségfeljegyzéssel...
– A személyiségfeljegyzés? Tehát innen feltételezitek, hogy mielõtt ismét elfeledkezett mindenrõl, egy idõre visszanyerte volna ismereteit a múltjáról. Értem. Ez azt jelenti, hogy a helyzet valóban komoly. Most végre munkához láthatok. Mikor kell elkezdenem?
– Azonnal... – bökte ki. – Vagy úgy gondolod, hogy várhatunk?...
Nem, nem gondoltam úgy. Weyth. Nem lesz kellemes dolog...
– Még azt nem tudom – mondtam, miközben felálltam –, miért éppen rám gondoltatok? Hiszen itt vannak azok, akik beprogramozták a repülést meg a pilótát.
– Csakhogy még egyikük sem volt egy pillanatra sem idegen bõrben – tárta fel végre kártyáit Bess. – Tudod, annak a szõrös lénynek az alakjában. Ez bizonyos komplikációt jelent... a pszichikumban – ezeket a szavakat olyan arccal mondta, mintha citromba harapott volna. A pszichikum komplikációiról egyáltalán nem volt szokás beszélni nálunk.
Megálltam.
– Még mindig olyan torzonborz? – állapítottam meg inkább, mintsem kérdeztem. – És továbbra sem tud semmirõl?
Bess vállat vont.
– Azt mondja, hogy nem. Éppen ez az, amit ellenõrizni kell. Hiszen itt kezdtük... Mélyet sóhajtottam.
– Igen, itt kezdtük – erõsítettem meg. – A kérdés az, hol fejezzük be. Ugyebár, ahol most van, megtalálok minden feljegyzést, ami a repülés után megmaradt... memóriahengerek, a fedélzeti automaták feljegyzései és így tovább?
– Semmi sem maradt meg – dörmögte Bess. – Ha lennének feljegyzések, nem fárasztottunk volna téged. Arról van szó, mit sikerül kipréselni magából Weythból. Azt hittem, hogy mgértetted – fejezte be ironikus hangon.
– Megértettem – vetettem oda a nyitott ajtóból. – Csak biztos akartam lenni. Már kérdezni sem szabad?...

– Hogy hívnak ?
– Weythnak.
– Ki vagy?
– Közületek való vagyok.
– Mit jelent ez?
– Nem tudom. Engedelmeskednem kell Bessnek, végre kell hajtanom, amivel megbízott.
– Miféle feladatok azok ? Vállat vont, és széttárta karját.
– Még nem kaptam egyet sem. Fogalmam sincs.
– Nagyon folyékonyán beszélsz. Honnan ismered ilyen jól a nyelvünket?
– Azt mondták, hogy ez a nyelvem Mikor megérkeztem, csak néhány fedélzeti berendezés nevét tudtam. Azután tanítottak meg beszélni...	
– Ki volt Mohamed? Tanácstalanul nézett rám.
– Nem tudom...
– Mit mond ez a szó neked: Shakespeare? Töprengeni kezdett. Egy ideig gondolkodott, azután a fejét rázta.
– Einstein? – vetettem oda.
– Nem tudom – válaszolt némi türelmetlenséggel. – Azokat a szavakat ismerem, amelyek szükségesek, hogy kifejezzem a gondolataimat... nem tudom, miért van így. Ne gondold, hogy megõrültem. Hiszen megmondták nekem, hogy megfosztottak az emlékezetemtõl. Azt is tudom, hogy bármelyik pillanatban visszakaphatom. Miért nem teszitek meg végre? Hiszen ha valamit meg akarsz tudni tõlem...
– Tehát te és én egy világhoz tartozunk? – tértem vissza a beszélgetés kezdetéhez. – És a “mi” nyelvünkön beszélünk. Az enyémen és a tiéden? Nézd meg magadat és engem. Hasonlítunk?
Végigmérte a számomra jól ismert vöröses szõrrel borított testét, és keserû mosoly suhant át majomarcán.
– Hiszen nem így nézek ki valójában. Valaki megoperált...
– Kicsoda?
– Nem tudom.
– Miért?
– Hogy valaki másnak adhassam ki magamat, mint aki vagyok. Meddig fog még ez tartani?
– Ez csupán tõled függ. Attól, hogy mikor fogsz magadtól, a segítségünk nélkül rájönni, ki vagy igazából. Ha elmondod, mit láttál, kik azok, akikkel találkoztál, és mit akartak tõled. Nos?
– Hiszen mondom, hogy nem tudom! – Szinte kiabált.
– Ne idegeskedj – figyelmeztettem nyugodtan. – Tudod, mi az? – mutattam fel a fal tövében álló dobozra, amelybõl vékony, tarkabarka huzalköteg állt ki. Arrafelé nézett, azután tekintetét visszafordította felém.
– Nem. De minden alkalommal bekapcsoljátok azt a szerkezetet, amikor valaki bejön hozzám – pillantott a bal vállára, amelyhez hozzáért a prémsapkájából lelógó huzalköteg. Pontosan ennek a nem mindennapi sapkának a csúcsán futottak össze a dobozszerû szerkezetbõl kijövõ huzalok. Olyan volt, mintha ünnepi ruháját egészítette volna ki a furcsa tolldísszel. Hozzá kell tenni, hogy semmiféle ruha nem volt rajta.
- Ez adja tudtomra, hányszor támad kedved a hazudozásra – világosítottam fel az igazságról. – Ez egy gép. Nem szabad használni... a Földön. Nos?
– Hogyan hazudhatnék – válaszolta azonnal –, ha nem emlékszem, mi az igazság? Úgy látszik, elfelejtetted, hogy teljesen normálisan gondolkodom. Csak nem tudok semmit sem...
– Mennyi kétszer kettõ?
– Négy.
– Honnan tudod?
– Bizonyos alapfogalmakat megtanultam visszaérkezésem után. Bess nem titkolta el, hogy ezt megteszik, különben nem tudtak volna megtanítani beszélni. Felfogás kérdése...
– Milyen rendszerben számolsz? Elgondolkodott.
– Tízesben – válaszolta tétovázva.
– Látod – bólintottam. – Ez már információ... annak, aki nagyon meg akar tudni rólad valamit, de nem tudja, honnan kezdje. És milyen másféle rendszereket ismersz?
Homlokát ráncolta.
– Másfélét... nem tudom.
– Ki az a Bess? Nem tudom. Valaki, akinek engedelmeskednem kell...
Sóhajtottam. Mit lehet kezdeni az ilyennel. Ránéztem. Fáradt volt. Fáradt volt, és nem találta az utat. De azért kitartott. Õ maga talán valóban nem emlékezett semmire. De teste, idegpályái nem felejtették el a “Hármas”-nál kapott tréninget. Kitartott. Ki tudja, talán épp azért.
Megfordult a fejemben, nem valami szép dolog, hogy eny-nyire megkínzom. Még ha csakugyan a kezébe került valakinek, és az tényleg ki akarja ezt használni, neki semmi köze az egészhez. Ebben már majdnem biztos voltam. Majdnem. Egyetlen apró kis szócska...
– Mondd el, hogy történt! Nem vagy éhes?
Fejmozdulatával ellenkezett. Szõrmesapkája csúcsán a színes huzalköteg megmozdult, és kellemetlen vékony hangot hallatott.
Nem vagy szomjas?
– Nem.
Kihúztam magamat a fotelban. Már elegem volt. Ránéztem az órámra. Már több mint két órája voltam ott.
- Nos, akkor mondd el sorjában – ismételtem. – Már tudod, hogy a csillagok közé küldtek. Mit csináltál elõtte?
– Itt dolgoztam. Bess volt a fõnököm. Ugyanúgy hívtak, mint most.
– Családod volt? – ennél a kérdésnél le kellett eresztenem a tekintetemet.
– Nem.
– Mondj el mindent, amire emlékszel. Elgondolkodott. De nem túl sokáig.
– Másra nem emlékszem. Ha valami konkrétumot kérdeznél... – emelte fel a hangját.
Konkrétumot? Kezdettõl fogva mást sem teszek. Egye fene, megpróbálom.
– Mi ez? – vettem elõ övem mellõl a kézi annihilátort. Elõtte még észrevétlenül rápillantottam a mutatóra. Nullán állt.
– Az? Nem tudom.
– Ez fegyver – feleltem. – Le lehet vele rombolni az egész állomást, az összes falat, amelyek körülvesznek bennünket – sorozatvetõm csövével hatalmas félkört írtam le –, meg lehet ölni minden embert, aki ezen a bolygón van, és egyáltalán nagy kalamajkát lehet vele csinálni. Ez a ravasza -mutattam az ujjammal óvatosan. – Fogd meg... – kinyújtottam a kezemet, és átadtam neki az annihilátort a csövénél fogva.
Tétovázás nélkül átvette, és ujjait rögtön a markolatra helyezte, mintha gyakorlaton lett volna. Igazi reflexmozdulat volt. A tenyere megõrizte a markolat emlékét, Hát az értelme?
– Jól tartod – jegyeztem meg közömbösen. – Pedig azt mondtad, hogy nem emlékszel... Vállat vont, és nem válaszolt. Felsóhajtottam.
– Adtál már le lövést ilyenbõl valaha? – kérdeztem.
Elfordult, a fejét lehajtotta. Pontosan ezt kellett tennie, ha nem akarta kivárni azt a jó pár másodpercet, mire elmúlik a szem káprázása az annihiláció után.
– Lõj – mondtam. Gyorsan rám pillantott.
– Hiszen azt mondtad... hangjából õszinte meglepetés hallatszott.
– Mondtam. Ne lõj.

– Semmire sem lehet jutni vele – mondtam egy órával késõbb Bessnek a központi teremben. – Vagy tényleg nem emlékszik semmire, vagy azok, akik átalakították, jobbak nálunk a szakmánkban. Békén hagyhatjuk. Hátravan még a fedélzeti berendezés. Esetleg attól megtudunk valamit, nem a memóriahengerre gondolok, hanem arra, amit azok tettek vele. Még, gondolom, nincsenek készen az analízisek.
Bess nem felelt. Egy ideig ült, miközben szótlanul nézett rám, azután hirtelen felállt, az ablakhoz ment, és hátat fordított. Ez olyan sokáig tartott, hogy kezdtem kellemetlenül érezni magamat.
– Még itt vagyok – háborogtam. – Ha nincs rám szükséged, elmehetek. Már jó ideje nem aludtam, és elõtte is volt egy s más dolgom.
Végre felocsúdott. Felém sem nézve a vezérlõpulthoz ment, lenyomott egy gombot, és egy kis fiókból egy még kisebb tárgyat vett elõ. Õszintén szólva, a tárgy olyan picike volt, hogy csak egy idõ után vettem észre nyitott tenyerében.
– Mi az? – kérdeztem.
– Leadó. Ez vele volt – mormogta csendesen. – Be volt ültetve a bõrébe a hóna alatt. Nekünk szolgáltatta az információkat, és egyúttal a komputerral tartotta a kapcsolatot. Amikor Weyth visszatért, a leadó ott volt, ahol lennie kellett. Mûködött is. Csakhogy sem mi, sem a komputereink nem vették a jeleit. A frekvencia egyezett. Minden egyezett. Csupán az adás nem nekünk szólt...
Éreztem, hogy féktelen harag fog el.
– Van még valami, amirõl “elfelejtettél” szólni? – kérdeztem mosolygást színlelve. – Vagy talán te is átestél az ûrben valamilyen kezelésen? Vagy pedig itt helyben, hogy ne legyen fárasztó? Vagy talán attól félsz, hogy a Weythtól kapott értesüléseket elkezdem valaki másnak közvetíteni? Ha így van, akkor ne aggaszd magad. Semmiféle értesülésem nincsen. És nem is lesz. Fõleg, ha továbbra is a fejem fölé tartjátok a hálót, amelyen keresztül csak véletlenül jut el hozzám néha egy-egy adat arról, hogy mi történik itt.
Nyugodtabban fogadta, mint számítottam. Túlságosan nyugodtan. Nem volt vigasztaló jelenség.
– Semmit sem tudunk – dörmögte, miközben visszatette a mikroleadót az elõbbi helyre. – Semmit... – ismételte elgondolkodva.
Lecsillapodtam. Valami azonban mégsem volt rendjén.
– Nem tudjátok legalább az adások irányát? – érdeklõdtem. – És honnan tudjátok egyáltalán, hogy ez adta le?
– így mondták a szakemberek – válaszolta kis idõ múlva, és egyszerre megértettem, hogy neki sem mondtak el mindent. Ki tudja, egyáltalán tudomása van-e már arról, hogy mit szagoltak ki a “specialistáink”.
– Mit tegyünk? – kérdeztem szelídebben. Vállat vont.
– Egyelõre beszélgess vele még. Amint megtudom, mit lehet kikövetkeztetni abból, hogyan változtatták meg az ûrhajónkat, elmondom neked. Most semmi olyanról nincs tudomásom, amit te ne tudnál. Elég? Bólintottam.
– Persze – mondtam békülékenyen. – A legtökéletesebben. Legalábbis Weythnak. Még sokáig tartjátok ebben a bõrben, a négy vállával?
Kiegyenesedett, és egyszerre hideg pillantással mért végig.
– Mindaddig, amíg nem tisztázódik minden – dörmögte. -Lehet, hogy örökre. Megsajnáltad ?
– Sajnálat? – ismételtem halkabban. – Nem. Hiszen õt érte, és nem engem. Vagy mondjuk téged. Sajnálat? Ugyan...
– Amikor visszatértél, irányítanod kellett az automaták munkáját – mondtam, s hangomból nyugalom és biztonság csengett, amely kívül esett tudatom ellenõrzésén. Emlékszel, milyen manõvereket hajtottál végre?
Tanácstalanul rázta a fejét.
– Nem. Fogalmam sincs, hogy jutottam ide. Mindenre emlékszem egy bizonyos ponttól... hogy is fogalmazzam meg... egyszerre csak rájöttem, hogy a kozmoszban vagyok, egyedül a fedélzeten, és hogy hazafelé utazom. Biztos voltam benne, hogy minden rendben van. Láttam magam elõtt a mutatókat, a vezérlõpultot, a monitorokat, a fejemben zûrzavart éreztem, ez minden.
– Nem féltél, hogy valami elromlott? Hogy a szomszédos galaktikában érsz földet, vagy egyáltalán nem jutsz el sehova sem?
– Nem. Tisztában voltam vele, hogy az ûrhajó úgy halad, ahogy kell, hiszen az imént mondtam neked... Mikor lesz végre megint ember belõlem? – kérdezte hosszabb hallgatás után. – Tulajdonképpen mit akartok? Hiszen meggyõzõdtetek arról, hogy tökéletesen gondolkodom. Ha meglesz a normális ismeretkészletem, könnyebben fogok tudni segíteni nektek... mindenesetre több adatot fogok tudni.
Lehet, hogy igaza van – gondoltam. – Csakhogy a “specialistáink” hamarabb átalakítanak kecskévé, mintsem hogy ezt az igazságot elismerjék. Nem beszélve a következtetések levonásáról.
– Nem kockáztathatunk – válaszoltam. Lojális akartam lenni hozzá, legalábbis bizonyos fokig. Ennyit megtehettem. De csakis ennyit. – Nem kockáztathatunk – ismételtem. -Kapcsolatba léptél az idegenekkel. Nyilván magad is végiggondoltad már ezt.
– Idegenekkel? – szakított félbe erõszakosan. Tágra nyílt szemmel nézett rám. – Én?! Miféle idegenekkel? Semmirõl sem tudok...
– Lehet, hogy nem tudsz róla – bólintottam –, de nekünk meg kell bizonyosodnunk. Tudnunk kell, mit sikerült ki-húzniok belõled, annak ellenére, hogy emlékezetedbõl mindazt kitörölték, amit kizárólag az emberek tudhatnak. Az emberbõl mindent ki lehet szedni, fõleg ha információs berendezés áll a rendelkezésre, még ha kicsivel rosszabb is, mint a mienk. Nekik viszont, alighanem, jobb van. Attól félek tehát, hogy várnod kell még egy keveset. Talán eszedbe jutott már valami?
Feljajdult, és a fejéhez kapott. Ujjai hozzáértek a sapkához, amelybõl huzalok álltak ki, és megrettenve húzta visz-sza a kezét.
– Semmit sem tudtam az idegenekrõl – motyogta. – Miért kínoztok? Mivel gyanúsítotok?
– Én semmivel – válaszoltam. – Én csak azt teszem, amit Bess parancsolt. Ugyanolyan vagyok, mint te – jelentettem ki, miközben lelkem mélyén eltöprengtem azon, mennyi is ebben az igazság. – Én is az õ-parancsait teljesítem. Csupán véletlen, hogy én kérdezek, és te felelsz. Ugyanígy lehetne fordítva is, én magam is nagy ûrhajókon repülök. Tehát ne okozz nehézséget nekem. Emlékszel, hogyan közlekedünk az ûrben ?
– Mit jelent ez? – kérdezte bizalmatlanul.
– Hogyan terjed a fény?
– A fény... nem tudom.
Sóhajtottam. Nem tudja. Nem hallott a térfölöttirõl, a fekete folyosókról, a galaktikák közötti navigációról. Falra hányt borsó.
– Nos, jól van – dörmögtem1 meggyõzõdés nélkül –, tehát mi történt akkor, amikor magadhoz tértél? Biztos voltál

benne, hogy minden rendben van. Sok idõ telt el, mire landoltál?
– Nem tudom – válaszolta elgondolkodva –, de talán nem...
– Mit jelent az, hogy talán ? – emeltem fel a hangomat. -Hiszen, az ördögbe is, tudnod kell, hogy valami hosszú ideig tart vagy sem! Régóta beszélgetünk?
– Várj csak – nyugtatott meg egy mozdulattal –, nem, elõkészület nélkül landoltam. Elgondolkodtam, mit tegyek, és észrevettem a monitoron a földet, arra gondoltam, hogy beteg vagyok... nem tudom, mire gondoltam. Rögtön utána túlnyomást éreztem, és leültem.
– Tudtad, hol vagy?
– Tudtam, hogy ismerem azt a helyet. De sehogy sem jöttem rá, honnan. Ültem a fotelban, és vártam. Végül kinyílt a zsilip fedele...
– Magától?
– Késõbb elmondták, hogy Bess nyitotta ki. Ekkor kiszálltam.
Kiszállt. Kiszállt a rakétából a nyitott leszállóhelyre, és jól mégnézte az egész állomást, az aggregátorokkal, a felállított annihilátorokkal, antennákkal, tükrökkel, õrautoma-tákkal, erõtér-stabilizátorokkal – nem rossz. Számításba véve, hogy akkor még nála volt a leadó, amely jeleket adott le... méghozzá nem nekünk. Most aztán már óvatosak. Amikor már késõ. El kellene engedniük, és elnézést kellene kérni tõle. Azok már úgyis tudnak mindent, amit akartak. Most például üldögélnek, és a markukba nevetnek, hogy ilyen ügyesen megszakítottuk a kapcsolatukat a kémükj kel... egy emberrel. Akit átoperáltak, hogy rájuk hasonlítson, csak nem pontosan. Ha ugyan olyanok voltak, mint most õ. Mert olyan lényekrõl is szó lehet, akik például egykor a Pettyn laktak... vagy egészen másfélékrõl. Mondjuk olyanokról, akik nem is feltételezték, hogy a majomkülsejû, torzonborz lény fejlett civilizációt képviselhetne. Tehát egyszerûen valamiféle organikus automatának tekintették, és ennek megfelelõen bántak vele. Hát még ha figyelembe veszszük, hogy nem tudott többet, mint egy jobb fajta idomított kutya a Földön. Megfordult-e a fejükben, hogy a memória-
hengerek, amelyeket kifosztottak, ha egyáltalán megtették, annak a lénynek a sorsát tartalmazzák, akit elfogtak ? Vajon a bõr alá beépített leadó nem éppen arról gyõzte-e meg õket, hogy állattal van dolguk? Kérdések. Kérdések tömkelege. Ugyanakkor tõlem várják a választ.
– Sokáig tartott, mire idekerültél ebbe a kabinba? – kérdeztem még, mintha ennek bármi jelentõsége lett volna. Hisz az információk gyorsan mozognak. A jó leadó sokat képes továbbítani a másodperc töredéke alatt is.
– Elõször olyan hatalmas, csupa üveg terembe vezettek -mondta tétovázás nélkül. – Ott tudtam meg, hogy az egyikük éppen Bess.
– Hányan voltak?
– Hárman. Bess, egy fotonikus, ahogy magáról mondta és egy kövér, szemüveges...
– Hájas – mondtam.
– Hájas – bólogatott. – Azután átmentem egy másik helyiségbe, ott voltak még néhányan, de amint beléptem, lekapcsolták a villanyt. Elaludtam. Elaltattak. Már itt ébredtem fel – tekintete a sarokban álló fotelra tévedt.
Igen. Óvatosak voltak, de azért nem túlságosan. Mintha valaki kozmetikai kezelésben részesítene egy halottat. Persze nem egészen régi halottakra gondolok, például egyiptomi fáraókra.
– Lehet, hogy igazad van – felelte Bess gyanúsan barátságos hangon, amikor nemcsak azt mondtam el neki, mirõl beszélgettem Weythtal, hanem azt is, mit gondolok errõl az egész elkésett álarcosbálról. – Örülök, hogy magad jutottál erre a következtetésre – szólalt meg. – De azt is meg kell értened, hogy így nem maradhat a dolog. A pályát, amelyet Weythnak elõkészítettünk, pontosan kiszámították...
– Küldjétek automatákat – válaszoltam. – Az õ emlékezetükkel könnyebb lesz manipulálni. És ezek a “specialisták” is összeállíthatnak olyan programkombinációt, hogy legyen valami hasznunk belõle, amikor visszatérnek. Ha egyáltalán visszatérnek. Ha az ottaniak nem sértõdtek meg ránk, hogy elnémítottuk a leadójukat.
Bess elhúzta a száját. Alaposan szemügyre vette az ujjai, végét, ezután, miközben változatlanul azokat nézegette, megszólalt:
– Elképzelhetõ automatákkal. Csakhogy amikor az interpretálásra kerül a sor... hiszen magad is tudod...
Tudtam. Alighanem valakinek már magyarázgattam ugyanezt.
– Kicsoda? – kérdeztem röviden. – Megint én?
– Ha egyetértesz... – vágta rá gyorsan. Leeresztette a kezét, és mindkét kézzel a vezérlõpultra támaszkodott. Végre rászánta magát, hogy a szemembe nézzen. – Megint átoperáltok? – vetettem oda könnyedén, bár egyszerre furcsa hûvösséget éreztem. – Az ilyen gyakori metamorfózisok nem lesznek hatással a szervezetemre... legalábbis pszichikailag? Tán csak nem akartok tönkretenni?
– Beleegyezel? – kérdezte, hallgatásával kerülve meg szóvirágaimat, amelyeknek azért láthatóan megvolt a hasznuk.
– Igen – hallottam a saját hangomat. – Leülhetek? Választ nem is várva letelepedtem az egyik fotelba. Hagyta, hogy egy ideig nyugodtan átgondoljam a dolgokat.
– Megadom magamat – szólaltam meg végül. – Elõször is ugyanazon a folyosón megyek, amelyiken Weyth, tehát ugyanolyan esélyeim lesznek, hogy felfedjenek és elkapjanak. Másodszor megfosztotok az emlékezetemtõl, azonban... Weyth sem tudott semmit sem magáról, amikor elrepült. Sem magáról, sem arról, honnan származik...
– Örülök, hogy magadtól rájöttél.
– Önmagadat ismétled – állapítottam meg. – Ne örülj, mert nincs miért, azonkívül ne szakíts félbe, most nem viccelek. Vagy mégis? Tehát az ûrhajón nem lesz elhelyezve a memóriafeljegyzésem... hogy vészhelyzetben alkalmazhassa valaki. Akár én, akár más. Harmadszor nekem is lesz le-adóm, mert anélkül akár mehetnék a Pettyre horgászni. Csak egy kicsit törnötök kell a fejeteket, azaz törnie kell a fejét minden specialistának, hogy jobb készülék legyen, mint Weythé. De itt, helyben megõrzitek a memóriám kettõs másolatát. A harmadikat pedig elkülditek a földi Központunknak. Ki tudja, mi történhet, s mire visszajövök, ti már nem lesztek itt. Nem szeretnék a kozmoszban bolyongani úgyhogy nem tudom, mi a nevem, hogy nem tudom, hova kell visszatérnem. Végül negyedszer aláírtok egy kötelezvényt, mégpedig az állomáson tartózkodó valamennyi személy jelenlétében s egyúttal az NVÜ Központ egyetértésével, hogy visszatérésem után azonnal visszaadjátok emberi formámat és emlékezetemet... – Ez a feltétel az utolsó pillanatban jutott eszembe, de még idõben.
– Egyetértek – bólintott Bess. – A negyedik pont kivételével. Ostobaság, hogy ilyen nyilatkozatot követelsz. Ha úgy gondoljuk, hogy veszélyes vagy az emberekre, akkor semmilyen aláírás nem segít.
– Én mégis ilyen ostobaságot követelek – jelentettem ki határozottan. – Nyilván nem voltál olyan sokáig az “átalakított” Weyth társaságában, mint én. Nem akarok az õ helyzetébe kerülni. Ezt a feltételt közölnöd kell a Központ egész vezérkarával. Érted? Különben nem repülök. Nem kény-szeríthetsz rá.
A szeme összeszûkült.
– Change utazik – dörmögte.
– Semmi kifogásom ellene – vetettem oda. Felálltam, és az ajtó felé indultam.
– Hová mész?! – kiáltotta. Megálltam, és fejemet hátrafordítva vigyorogva néztem rá.
– Mirõl van szó? – kérdeztem. – Elfelejtettél valamit?
– Te felejtettél el – sziszegte. – Gyere vissza!
Visszafordultam. Leültem vele szemben, és nevetve fontam össze a karomat. A szeme közé néztem. Néhány pillanatig állta a tekintetemet.
– Arról van szó – szólaltam meg, mert nem akartam elnyújtani a beszélgetést, amelynek amúgy sem volt semmi értelme –, hogy te vagy a fõnök, én meg amolyan Weyth vagyok. Te is megéred a magadét, meg én is. Jól tudod, ha szükség lesz rá, minden további nélkül bedugom a fejemet az antiproton sugárzásba. De azt tudnom kell, hogy nincs más megoldás. Ugyanakkor Weythtal kapcsolatban nem vagyok meggyõzõdve arról, hogy ott kell üldögélnie, ahol van, az elzárt helyiségben, szõrrel borított külsõvel és a négy vállal, amely még azt sem teszi lehetõvé, hogy jól kialudja magát. Errõl van fogalmam... Olyan nehéz megérteni, hogy el akarom kerülni az effajta élvezeteket? Hogy a magam-fajtájúak között legyek, a magamfajtájúak között, érted, akik tudatosan tartanak megfosztva emlékezetemtõl, állatbõrben és így tovább. Nos, nem engedek. Vagy beleegyezel, vagy nem repülök. Ismétlem, nem kényszeríthetsz, azonkívül úgy gondolom, hogy Weythot meg kell operálnotok. Maradjon ott, ahol van, de adjátok vissza emberi külsejét és emlékezetét. Az ernyõinken úgysem tud áthatolni még egy parányi információ sem.
– Csakhogy az állomás nem börtön! – fakadt ki. – Ki tud menni, még ha az ajtókat becsukjuk is. Állítsak melléje valakit annihilátorral? És ha még másutt is építettek bele le-adót? Ha emlékezetével eljut kívülre... az ellenõrzött területen túlra? Ha már mint ember el akar valahpva repülni? Hiszen itt csak úgy hemzsegnek az automaták, amelyek az emberek egyetlen intésére várnak. Különben beszéljünk rólad. A te feltételeidrõl beszélgethetünk. Másokkal ne törõdj. Világos?
– Nem egészen – válaszoltam. – De említettél valamilyen lehetõségeket... jó, ne beszéljünk Weythról. Beszéljünk rólam. Egyetértesz?
Elgondolkodott. Csak azért tette, hogy örömet szerezzen nekem. Inkább így nevezem. Ugyanis már régen elhatározta magát, errõl nem lehetett kétségem.
– Megérted talán – kezdte végül kenetteljesen –, hogy magam nem mondok sem igent, sem nemet. Minden a specialistáktól függ. Már indulok is...
Felállt, és olyan arccal indult az ajtó felé, mint aki megoldhatatlan feladatot kapott. Mintha neki kellett volna repülnie, s nem nekem.
Majd félórát vártam. Tovább is várhattam. Ráértem. Nem kellett elõkészülnöm sem elméletileg, sem pszichikailag. Úgyis emlékezet nélkül fogok repülni...
Visszatért, és már a küszöbrõl örömteli hangon közölte:
– Elfogadták a feltételeinket. Az ûrhajó estére kész lesz. Holnap indulás...
Azt mondta, “a feltételeink”. A “mienk”. Csakugyan.
Felálltam. Elmentem mellette, és kifelé menõben hátraszóltam:
– Gondolod, hogy nem csapnak be minket?
Nem vártam meg a választ. Amikor már a folyosón voltam, útban saját kabinom felé, elmosolyodtam magamban. Mindegyikünk, én is, õk is, meg fogjuk tenni, amit kell. Az egész beszélgetést csupán Weythért folytattam. Csak érte. Egyes-egyedül abban bízhattam, hogy nem minden volt falra hányt borsó...
Egy órával késõbb a “specialistákhoz” hívtak. Vöröses szõrrel benõve jöttem ki tõlük, és újból meg kellett tanulnom mozgatni azokat a lehetetlen nyúlványokat, amelyek mellem közepébõl álltak ki. Ezután megint problémám volt a lefekvéssel. Ennek ellenére azonban jól aludtam. Reggel megjött Bess, és elvitt az információs laboratóriumba. Voltak ott néhányan, mielõtt azonban szemügyre vehettem volna õket, kialudt a fény. Egy hang a Földrõl, bizonyára valaki olyané, aki a vezérkarnál dolgozik, de mégsem ismertem, közölte velem, hogy feltételeimet elfogadták. Ez volt az utolsó, amire emlékeztem.

Egy kemény lemezen ültem, amely velem együtt mozgott a padlót borító rugalmas anyagon. Elõttem és mögöttem emberek haladtak. A lemez alatt kerekek voltak, amelyek tompa neszt hallattak, mint amikor valamibõl jön kifelé a levegõ. Szûk alagútban haladtunk, amelyben nem volt lámpa. Ennek ellenére világos volt.
Az alagútszerûség véget ért, s egy félkör alakú szobába jutottam, amelynek egyetlen ajtaja volt. Vaskos lemezbõl készült, hatalmas emeltyûszerû retesze volt, és színes rovátkák díszelegtek rajta. Szorosan a testemhez simuló ruhába voltam öltözve, amelyre még egy másikat húztak rá. Ez nehéz volt. A fejemre hatalmas buraszerû valamit tettek. Észrevettem, hogy az emberek körülöttem másként néztek ki, mint én. Vagy talán én voltam más?
Most, amikor mindnyájunkon az a durva, zsákszerû ruha volt, amikor a fejükön levõ, burához hasonló valamibe illesztett üvegben láttam arcvonásaikat, hasonlítottunk egymásra.
Az ajtó kinyílt, annak ellenére, hogy senki sem lépett eléje. Átmentünk egy szûk szobácskába, amelyben csak nagy nehezen fértünk el. Az ajtó becsukódott mögöttünk, azután szemközt kinyílott egy másik, amelyik pontosan ugyanolyan volt, mint az elsõ. Valaki könnyedén meglökte a vállamat, és kint találtam magamat a szabadban.
Vörösesbarna pusztaság tárult elém, amelyet kúp alakú kiemelkedések és lekoptatott sziklák tarkítottak. Balra, nem messze attól a helytõl, ahol álltam, sima felületû, szilárd burkolatú nagy térséget pillantottam meg. Csúcsosan végzõdõ, óriási henger állt ott, valamilyen rácsos szerkezetre támaszkodva, de olyan magas volt, hogy az embernek az a gondolata támadt, hogy mindjárt felborul. Arrafelé indultunk. Nagyjából megtettük az út felét, amikor közvetlenül a fülem mellett, nem tudom, milyen csoda folytán, hiszen a fejemen volt a súlyos, hermetikusan záró védõsisak, éles, vibráló hang támadt. Elõttem és mögöttem az emberek is megálltak. Kiáltásokat hallottam, és valaki váratlanul teljes erejébõl megütötte vállamat, úgy, hogy majdnem elestem. Valaki más elkapta a kezemet, és húzni kezdett. Ösztönösen futásnak eredtem. Eljutottunk a legközelebbi kiemelkedésig, s a talaj egyszerre eltûnt a lábam alól, vagy jó két métert zuhantam lefelé egy négyszögletes gödör fenekére. A talaj kemény volt, és annak ellenére, hogy vastag ruha volt rajtam, jól megütöttem magamat. Amikor feltápászkodtam, már mindenki, aki velem együtt jött, ott volt lent, fejünk fölé vastag, átlátszó tetõ borult. Ezen át pillantottam meg a napnál élesebb fényt, amely egyre erõsebb lett, hogy végül kénytelen voltam elfordítani a szememet. Mások színes üvegdarabokon át nézték, nem tudom, honnan vették. Valamit kiabáltak. Észrevettem, hogy a fény irányából furcsa jármûvek érkeznek. Mindegyikbõl vastag, rövid csõ állt ki elöl. A jármûvek mögött jóval lassabban gépek jöttek, amelyek kissé emberre emlékeztettek, ugyanis két rugalmas végtagszerûségre támaszkodtak.
A fény egyszerre eltûnt, és az egész területet elõttünk porfelhõ borította be. Semmit sem láttam, mások azonban tovább szemlélõdtek. Eltelt néhány perc, és a felhõbõl furcsa menet lépett elõ. A most lassan haladó jármûvek között, a
lépegetõ gépek mögött jött valaki, aki ugyanúgy volt öltözve, mint én. Sõt az inge alatt észrevettem azokat a dudoro-kat is, amelyek megkülönböztették a többiektõl. Hallottam egy hangot, amely ezt mondta: “Hiszen ez Ago” – és ez a hang nagyon furcsa volt. Egy idõre csend támadt. Végül a gödörben levõk közül valaki kinyitott egy láthatatlan ajtót, és kifutott. Rögtön azután megláttam õt a nyitott térségen, ahogy közeledett ahhoz, aki a vakító fénnyel együtt érkezett. Alltak, és egy pillanatig mintha szót váltottak volna. Az, aki közülünk vált ki, úgy állt, hogy nem láthattam, mit csinál az újonnan érkezett. Különben rögtön továbbmentek, már együtt, az építmény felé indultak, amelyet nemrég hagytunk el. Beléptek a vaskos kapun, és eltûntek a szemünk elõl. Néhány gép bement velük, a többségük azonban kívül maradt. Elég soká tartott, míg ismét kinyílt az ajtó, és kijött az az ember, aki korábban velünk volt. Jelt adott, és ekkor valaki ismét jól meglökte a vállamat. Ezúttal a lépcsõn mentünk fel, amelyet addig nem vettem észre, mert amikor megszólalt az az éles hang, mindenki beleugrott a gödörbe. Az ember, aki a jövevényt elkísérte, csatlakozott, hozzánk, és ekkor megint, nem tudom, honnan, meghallottam, hogy valaki kérdezi: “mi?”, a másik röviden így felelt: “semmi”. Ekkor ismét egy másik hang szólalt meg: “Lehet, hogy nincs értelme, hogy elinduljon.” Erre az elsõ mérgesen – legalábbis én így hallottam – ezt válaszolta: “El kell indulnia, ha egyszer visszatért.” Ezután egy szót sem szóltak. Ami engem illet, akartam valamit mondani, de semmi sem jutott eszembe. Tudtam mozgatni a kezemet, lábamat, tisztában voltam vele, hogy egy vagyok azok közül, akik körülvettek, és hogy az, amit nézek, ismerõs, és otthon kell ereznem magamat... ez minden.
A függõlegesen álló henger közelrõl még nagyobbnak látszott, mint feltételezhettem, amikor elõször megpillantottam. A lent álló kicsiny dobogóból két rúd vezetett fölfelé, amelyek egy nyitott ablaknál végzõdtek. A dobogóra helyezték az egyik embermódra lépegetõ gépet, nekem pedig megparancsolták, hogy álljak melléje. Egy pillanat múlva már emelkedtem felfelé az egész berendezéssel együtt, miközben a mellettem álló gépbõl kinyúló karszerûség tartott. Miután feljutottunk, becsapta mögöttünk az ajtót, azutánlkényelmet-len, szûk folyosókon át egy kis szobácskába vezetett, amely tele volt lámpával, kötelekkel és még valamilyen különös tárgyakkal. Ott leültetett egy fotelba, amely a körülményekhez képest egészen kényelmes volt, maga pedig elhelyezkedett a hátam mögött. Még egy pillanat, és szörnyen elnehezedtem, kiáltani akartam, de nem bírtam kinyitni a számat. Utána ez az érzés fokozatosan elmúlt. Ezután egy hangot hallottam, ugyanazt, amelyik nemrég mondta: “Ago”. így szólt: “Tarts ki. Bemész a folyosóba. Hello.” Megértettem, hogy ez nekem szólt. Kicsivel késõbb világító felhõt pillantottam meg magam elõtt, amely teljesen elborított, megfosztva látóképességemtõl. Ebbõl a felhõbõl, elõször alig láthatóan, azután egyre plasztikusabban arcok kerültek elõ... bizonytalan sejtésem támadt, hogy ezeket az arcokat valahonnan ismerem... csak azt nem tudtam, honnan. Nagyon kellemes és ugyanakkor nagyon szomorú érzéseket keltettek bennem...
Fejemet kékes füst borította el. Úgy tûnt, mintha az elõbb még ebbõl a füstbõl arcok bontakoztak volna ki, amelyeknek látványa lényem legbelsõbb részében furcsa, meghatározhatatlan érzéseket keltett. Most azonban már semmit sem láttam. Kezemre, lábamra és fejemre váratlanul ólmos súly nehezedett. Mellemre furcsa, kétujjú mancs támaszkodott. Megfordultam és láttam, hogy a gép, amelynek jelenlétérõl az elõbb nem volt tudomásom, finoman a fotelhoz szorít. Megpróbáltam kiszabadítani magamat, a mancs eltávolításához azonban nem volt elég erõm.
Rögtön ezután elmúlt a nyomás. Ekkorra a gép is elvette nyúlványát, amely fekvõ helyzetben tartott. Felemelkedtem, meglepetve állapítottam meg, hogy a fotel támlája a hátam mögé került. Elõttem egy nagy ablak volt, amely mögött tûz gomolygott. Szinte elvakultam a fényétõl. A tûz hirtelen megváltoztatta színét, a fény elsötétedett, enyhe rázást éreztem. A helyiséget addig betöltõ halk, vibráló hang elnémult. A gép megmozdult mögöttem. Észrevettem nehézkesen emelkedõ végtagjait, és megértettem, hogy azt akarja, hogy álljak fel. Engedelmeskedtem. Szûk folyosón át egy közepes nagyságú szobába vezetett, amelyen két ajtó volt. Azután kiléptem az ablakon, amely váratlanul kinyílt elõttem, és megláttam a Földet. Vörösesbarna volt, mintha be lett volna piszkítva, itt-ott sziklatömbök és kiemelkedések tarkították. Távolabb, jobbra, egy kopár dombvonulat lejtõjén félkör alakú fal látszott. Nem messze tõle egymást keresztezõ támfákkal megerõsített, függõleges vasrudak sorakoztak, valóságos erdõ. Mögöttük egy vízszintesen elhelyezett óriási homorú tükör ragyogott.
A gép a kijárat elõtti kis erkélyre helyezett. Ez az erkélyszerûség rögtön azután megmozdult, és elindult velünk lefelé az épület kidomborodó páncéljára szerelt síneken. Már rájöttem, hogy az épület, amelyet az imént hagytam el, a hatalmas henger volt, amely a rácsos szerkezeten állt. Amikor elértük a talaj szintjét, észrevettem, hogy az óriási méretû henger csak a földtõl embermagasságnyira kezdõdik. A gép odébb lökött, és ekkor körülöttünk megjelent a többi, hozzá hasonló gép. Odaérkeztek valamilyen föld felett mozgó, lapított tárgyak is, amelyekbõl rövid, ferdére vágott csõ állt ki. Hallottam a hangot, amely mintha ezt mondta volna: “hisz ez Ago” – és rögtön ezután megláttam magam elõtt az embert, aki ugyanúgy volt öltözve, mint én. Ugyanolyan volt a ruhája, de valahogy soványabb volt nálam, mintha lapos lett volna. Nem tetszett nekem, de nem tudtam megmondani, miért. Az ember megfogta a kezemet, azután gyorsan elengedte, és ezt mondta: “Gyere utánam.” Ezután elindult egyenesen a hegyoldalba vágott építményhez. Utunk mellett egyszerre csak valamilyen fény villant fel. Arrafelé néztem, és egy üvegtetõt pillantottam meg. A nap tükrözõdött benne, de azért észrevettem alatta az emberi arcokat. Az volt az érzésem, hogy úgy néznek, hogy én ne lássam õket. Ez sem tetszett. Utolért egy hang, amely más volt, mint az elõzõ. Valaki megkérdezte, hogy érdemes-e elindulni, valaki más azt felelte, hogy meg kell tenni, ha már visszatért. Ki tért vissza? Sietni kezdtem, hogy utolérjem az elõttem haladó embert, de az ebben a pillanatban elért az építmény súlyos ajtajához. Nyitva állt elõttünk. Szûk helyiségben találtam magamat, amelyben egy idõre megálltunk, és semmit sem csináltunk.
– Hol vagyok ? – kérdeztem egy idõ után, mert megértet; tem, hogy valami nem úgy van, ahogy lennie kellene, ha már egyszer semmit sem tudok. Számat azonban a legkisebb hang sem hagyta el. Mi történik? Ismét megmozgattam az ajkaimat, és megállapítottam, hogy a számmal minden rendben van. Egyszerûen nem tudtam elmondani azt, ami eszembe jutott. Az más lapra tartozik, hogy a gondolataimat nemigen lehetett gondolatoknak nevezni. Csakhogy, ha ennek tudatában vagyok...
Az ajtó, szemben azzal, amelyiken bejöttünk, kinyílott, és továbbindultunk. Már nem is próbálkoztam, hogy valamit mondjak. Elhagytunk egy félkör alakú helyiséget, és egy alagútszerû átjáróban találtuk magunkat. Önkéntelenül lehajtottam a fejemet, nehogy beleüssem a mennyezetbe a buraszerû védõsisakot. Az ember, aki elkísért, levetkõzött ebben a kis teremben, ahol, nem tudni, miért, oly sokáig várakoztunk. Éreztem, hogy én is szívesen megtenném ugyanezt. Dühös voltam, hogy továbbra is ebben a kényelmetlen, nehéz, légmentesen testre tapadó öltözetben kellett mennem, amelyet különbözõ érthetetlen díszek, fényben csillogó négyzetek, miniatûr üvegdarabok és más furcsaságok borítottak.
Az elõttem haladó férfi végre megállt. Az alagút falában kinyílt egy ajtó. Amikor átléptem a magas, szögletes küszöböt, bejött utánam. A legteljesebb sötétségben találtam magamat. Egy kéz nehezedett a vállamra. Ezúttal élõ ember keze volt, nem pedig a merev ujjú gép, amely felügyek rám, amikor egyedül voltam. Engedelmeskedtem a kéz mozdulatának, és néhány lépést tettem elõre. A kéz ismét rám nehezedett. Megértettem, hogy le kell ülnöm. Valamilyen fotelba vagy ágyba huppantam, amely elég mély volt és kényelmes, hogy elöntsön az álmosság. Megpróbáltam leküzdeni, de erõsebb volt nálam. Becsuktam a szememet, és a semmibe zuhantam.
VII.
Lassan lüktetõ zúgást hallottam a fülemben, mintha a tengerparton feküdnék, és egy kellemes sláger ritmusát hallgatnám. Ez a zaj azonban lassanként egyre halkabb lett. Végre rájöttem, hogy a hang forrása a halántékomon belül van. Méghogy tenger!...
Kinyitottam a szememet, és észrevettem a fölém hajoló Bess barátságtalan arckifejezését.
– Már nem alszol? – érdeklõdött. Találó kérdés volt, figyelembe véve, hogy tágra nyílt szemmel néztem rá. Következésképp nem is válaszoltam.
Felemeltem a fejemet, tekintetemet elfordítottam az arcáról, amely semmi jót nem ígért, és körülnéztem. Az információs teremben voltam. Ugyanabban, ahová egy pillanattal korábban kísértek be... vagy mikor is. Bevezettek, és rögtön utána eloltották a lámpát. Hiszen ismertem ezt a helyiséget, egész berendezésével. A különbség csak annyi, hogy most ketten voltunk: Bess és én. Akkor egy egész népes társaság volt itt. Pillantásom a lábamra tévedt. A szétnyitott fotel támláján pihent, és meztelen volt. Természetesen, ha nem számítjuk a vöröses szõrt, amely beborította. Ismét Bessre néztem, aki már kényelmesen elhelyezkedett a szomszédos fotelban.
– Történt valami? – kérdeztem. – Nem repülök?
Bess elfordította a fejét. Úgy látszott, nincs kedve beszélgetni. Megint körülnéztem a teremben, és rájöttem, hogy talán már másodszor vagyok itt, és ebben az esetben a kérdést másként kell megfogalmazni.
– Már visszatértem?
– Igen.
– Értem – fejem visszazuhant a támlára. Elgondolkodtam, azután kiböktem: – Mikor?
– Tegnap.
– És mikor indultam?
– Szintén tegnap.
Néhány pillanatig még mozdulatlanul feküdtem, végül összeszedtem magamat, és felültem. Megfordultam a fotelban, lábamat letettem a földre, és kihúztam magamat.
– Nem tartott sokáig – jegyeztem meg. – Visszafordítottatok?
– Az ûrhajód energiakészleteinek csak a fele fogyott el. Három galaktikán is átrepülhettél volna – vetette oda kelletlenül. – Visszatértél, mielõtt elindultál volna.
Agyam már tisztán mûködött.
– Tehát mégis voltam valakiknél... méghozzá olyan valakiknél, akik megtanulták, hogyan kell kihasználni a térfelettiség törvényeit gyakorlati célokra. Az õ Einsteinjüknek jóval a miénknél elõbb kellett születnie. Egy apró hibát mégis elkövettek. Egy aprócskát. Úgy látszik, nem olyan könnyû dolog másodpercnyi pontossággal kiszámítani az idõrelációkat hajlított térben. Szép kis látvány lehetett – tettem hozzá elismeréssel. – Nem gondoltam, hogy ilyen dolgok megtörténnek. Elméletileg persze... kár, hogy nem emlékszem – fejeztem be õszintén.
– Nincs mit sajnálnod – ellenkezett komoran. – Inkább ostoba látvány volt.
– És mi történt volna, ha nem startolok?! – kérdeztem, bár tudtam a választ erre a látszólag értelmetlen kérdésre. -Akkor most ketten lennénk...
– Nem fogunk paradoxonokkal szórakozni – vágott közbe savanyú képpel. – Most ugye semmire sem emlékszel? -megnyomta a “most” szót. Most, azaz miután ebben a teremben visszaadták az emlékezetemet.
– Mindenre emlékszem – feleltem – addig a pillanatig, amikor bejöttünk ide, és kikapcsoltátok a villanyt. Örömmel állapítom meg, hogy megtartottátok a szavatokat, legalábbis félig. Mi van most velem ?
Egy ideig hallgatott, azután vállat vont.
– Személyiségfeljegyzés és emlékhengerek nélkül utaztál. Semmit sem húzhattak ki belõled. De ne örülj – vetette oda. – Voltál náluk. Hozzányúltak az ûrhajóhoz. Úgy tértél vissza, hogy semmire sem emlékeztél az egész útból. Ugyanúgy, mint Weyth.
– Weyth – ismételtem akaratlanul. – Vajon csináltatok vele valamit?
– Elõtted volt itt – mormogta Bess. – Már õ is ugyanaz, aki volt... félig. – Mosolya felettébb ellenszenves volt a számomra.
– Visszaadtátok az emlékezetét, de meghagytátok torzonborz külsejét – vélekedtem fennhangon. – Beszélgettetek velem, amikor visszatértem. Ki?
– Én magam – válaszolta kisvártatva. – Én és Weyth. Ott volt az egyik specialista is... – Megtudtatok tõlem valamit? Fejét rázta, és nem válaszolt.
– Nem rossz... – böktem ki elgondolkodva. – Nem rossz... hogy csinálják ezek, az ördögbe is? És mi van az automatákkal? – kérdeztem.	
– Még nem tértek vissza. Ha egyáltalán visszatérnek...
– Megeshet, hogy nem – bólogattam. – Még ki akartok húzni belõlem valamit? Jó, jó, ne nézz rám így – vigyorogtam el magamat. – Tudom, hogy gyanús vagyok, így kell bánnod velem, a helyedben én is így tennék, azért beszélhetsz normálisan. Nem vagyok gyerek. Csupán biztosítani akarlak minden eshetõségre, hogy tényleg semmit sem tudok. Számítottatok valamire, hogy visszaadtátok az emlékezetemet, vagy egyszerûen baráti gesztus volt?
– Ne bohóckodj – dörmögte, ismét elfordítva a fejét. Ezúttal a mennyezet nem létezõ részleteivel foglalta el magát. – Rögtön mondok neked valamit, amitõl egybõl elmegy a jókedved.
– Gondolod? – szóltam közbe kétkedve. – Nem hiszem -ráztam komoly képpel a fejemet. – Kiváló hangulatban vagyok. Az automaták az ûrhajómon ugye semmiféle feljegyzést nem hoztak?
– Semmifélét.
– És a leadom?
– Melyik leadóra gondolsz? – kérdezte, furcsa hangsúllyal. – Az, amelyiket a bõröd alá helyeztünk, öt másodperccel elindulásod után elhallgatott. A másik ellenben továbbra is mûködik...
Felálltam. Kiegyenesedtem, hogy még a csontjaim is ropogtak bele, utána gyorsan lehajoltam, és a szeme közé néztem. A szemhéja remegett, de ezúttal nem fordította el az arcát.
– Milyen leadó? – kérdeztem halkan.
– Honnan tudjam! – mordult fel, és továbbra is szúrós szemmel nézett rám. – Mindenesetre nem a mienk...
– Mit jelentsen ez, az ördögbe is! – robbant ki belõlem. -És hol?
– Nem tudom, mit jelent – válaszolta azonnal. – Hogy hol? Ó, itt, elõttem – emelte fel a tenyerét, és ujjával megcélozta a mellkasomat. Tekintetem önkéntelenül odatévedt a mellkasomon levõ mélyedésre, amelybõl azok a bizonyos nyúlványok álltak ki.
– Ne keresd – hallottam meg a hangját. – Már megtettük elõtted. Elhiheted, hogy igyekeztünk kihasználni minden lehetõséget.
– És semmi? – nyögtem ki dermedten.
– Semmi...
Lassan felegyenesedtem. Ez tényleg több volt, mint amire számíthattam. Több, mint amit elviselhet az ember.
– Hogy lehet ez? – kérdeztem, miközben éreztem, hogy a torkomban egyre növekszik egy kemény gombóc, amely hamarosan lehetetlenné teszi számomra, hogy beszéljek. -Nem kíváncsiságból érdeklõdöm. Elõször is... – végigfutott rajtam a hideg, és rögtön azután valami megszabadította a torkomat. Ismét magamnál voltam. Feladattal bíztak meg, konkrétabbal, mint bármikor. – Elõször is – ismételtem – az adás iránya? Ugyanaz, mint Weyth esetében?
Bólintott.
– Igen. A folyosó adatainak megfelelõen, amelyen repültél.
– Jó. Másodszor, biztosak vagytok benne, hogy leadok?
– Teljességgel biztosak vagyunk benne – hangjában némi gúnyos felhang jelentkezett. Nem vettem róla tudomást.
– Harmadszor. Abból, amit elmondtál, az következik, hogy a leadót egyszerûen a szervezetembõl készítették. Mit használtak fel? Az idegrendszeremet? Nem lehet kioperálni?
Felsóhajtott.’ Elgondolkodott egy ideig, végül megcsóválta a fejét, mintha valamin sajnálkozna. El kellett hinnem, hogy tényleg sajnálkozik. Hogy min, azt inkább nem kérdeztem.
– Valószínûleg nem – felelte végre. – Azaz meg lehetne próbálni, az eredmény azonban több mint kétséges, számodra, természetesen. Nemcsak az idegrendszerrõl van szó. A neuronokról is... A specialistáink arra a következtetésre jutottak, hogy valamilyen különleges rendszert használtak fel a szervezetedben, amelyet a földi orvostudomány még nem ismer. Akkor hogy lehet kioperálni?
– Negyedszer – folytattam –, ha adóállomásként mûködök ... de erre biztosan õk is gondoltak – mosolyogtam, bár nem sok okom volt a mosolygásra –, nem lehet esetleg leárnyékolni? Biztosak vagytok benne?
– Igen – vetette oda kurtán.
– Semmiféle emberi módon nem lehet kikapcsolni a leadót – jelentettem ki inkább, mintsem kérdeztem. – Tehát itt fogok ülni a leárnyékolt állomás belsejében mindaddig, amíg a leadó mûködik. Csakhogy, ha a szervezetemben lejátszódó folyamatokból nyeri az energiát, akkor pontosan olyan sokáig fog mûködni, ameddig nekem fontos lesz, hogy abbahagyja, egy pillanattal sem rövidebb ideig. Gondoltatok erre?
– Ühm..., most neked kell erre gondolnod.
– Mást sem teszek – vágtam a szavába. – Vagyis, másként fogalmazva, életem végéig. Egyedül abban reménykedhe-tem, hogy a “specialistáinknak” végül sikerül megtalálniuk ezt a különleges rendszert, amelyet a földi tudósok nem ismernek. Értem. Nem kell válaszolnod. Valóban nevetséges, hogy miként Weythtal történt, a mi ottani kémünkbõl az õ itteni kémjük lettem. Be kell azonban vallanom, hogy nem tartom valami mulatságos dolognak. Még akkor sem, ha ez bõvíti a szakmai ismereteimet, elismerheted, hogy sosem voltam rossz, most azonban túl jó lettem. Mint szakember, természetesen. Csakis mint szakember. Csak egyet szeretnék még tudni: visszaadjátok a régi külsõmet? Tudod, az emberi külsõmet?
Felállt. Egy ideig szó nélkül néztünk egymásra. Egy fejjel magasabb voltam. Most azonban ez nem tûnt fel.
– Egyelõre nem, Ago – szólalt meg végre kényszeredetten. – Meg kell értened. Senki sem vonja kétségbe, hogy számíthatunk rád... ameddig rólad, magadról van szó. De hogyan kezeskedhetnél mindenféle helyzetben... azért, ami benned van?
Csend támadt. A válaszomra vár? Szükség van a feleletre? Nem. Csupán azt akarja, hogy az egész simán menjen, kölcsönös egyetértésben. Bár ez sem olyan fontos neki. Egyszerûen el kell jutnia a végére. És meg is teszi. Pontosabban már megtette.
Kiszáradt a torkom. Nehézkesen nyeltem egyet. El tudtam volna mondani egyet-mást. Ahogy álltam elõtte, gondolkodást miméivé, rádöbbentem, hogy igazából mennyi ilyen ki nem mondott szó összegyûlt már, mennyi tény, amely felborítaná a szervezetét... minek is? Az NVÜ-nek? Nem. Nem a szervezetrõl van szó. Az alkalmazásáról. Az ember univerzalitása... á, dehogy. Egyszerûen lemaradtunk, annihilátorainkkal, erõtereinkkel, szabályzatunkkal és “specialistáinkkal” együtt. Már a Pettyn is gondoltam erre. Mit tettek volna õk a helyünkben? És vajon a konkrét esetben az nem lett volna biztonságosabb? Õrültség. Pedig nem tévedek. Biztonságosabb. Csakhogy ezt nem mondom el Bessnek. Még csak nem is azért, mert nem volna képes megérteni. Csakugyan nem tudná megérteni. Én viszont végleg megfosztanám magamat egy bizonyos esélytõl... hogy is mondta? “Az állomás nem börtön.” Nos, meglátjuk...
Lehajtottam a fejemet. Megfordultam, és lassan elindultam az’ajtó felé. A küszöbön megálltam és megkérdeztem:
– Az állomáson szabadon járkálhatok ?
– Természetesen.
– Az egész állomáson ?
– Az egészen, Ago. – Hangjából némi együttérzés hallatszott. – Amint valami megváltozik, visszatérnek az automaták, vagy lesz több információnk... a specialisták állandóan dolgoznak... egyszóval, tarts ki. Mindent megteszünk, hogy segítsünk neked.
– Nem kétlem – vetettem oda hûvösen, és kimentem.
A kabinomban kezdtem el gondolkodni. A tréfálkozásnak vége. Most meg kell mutatnom, mennyit érek valójában. Nemcsak mint a “Hármas” ügynöke. Hanem úgy is, mint az emberiség ügynöke.
Már néhány perccel korábban, míg Bess-szel beszélgettem, nem tudni, honnan, a fülembe csendültek Arika szavai az idegenekrõl és az esetleges Kapcsolatról. Hogy az információk jellege, amelyeket keresnek, békés szándékaikról tanúskodik. Hogyha másként állna a dolog, nem az érdekelné õket, mit gondolunk egymásról, szeretjük-e egymást vagy sem, hogy érzelmi állapotunk hatással van-e cselekedeteinkre és így tovább. Ez nem a humanisták üres ábrándja. Ez tény. Pontosan ilyen információkat gyûjtött és továbbított az a berendezés, amelyet az idegenek az egyik romépületben helyeztek el. Az is tény, hogy általam, az NVÜ beavatkozása következtében, ez az adó nem mûködött tovább az idegenek számára, és nem lehetett kétségük, kinek köszönhetik ezt. Az embereknek. Két tényünk már van. A harmadik az emlékezetétõl megfosztott pilóta elküldése, méghozzá a bõre alá rejtett adóval. A negyedik tény – az adójuk elhallgattatása, amelyet ugyanennek a pilótának a testébe rejtettek, amikor visszaküldték hozzánk az ûrhajóval. Az ötödik – a következõ pilóta, akit már anélkül küldtek el, hogy elhelyezték volna a komputerben a memóriafeljegyzést. Ez a második pilóta én voltam. Nálam már új trükköt alkalmaztak, valamiképp átalakították az idegrendszeremet, a szervezetemben energiahálózatot helyeztek el, vagy inkább egyszerûen sajátos erõsítõként használták fel a testemet, s így egy modernizált kémleadóvá alakítottak át. De még ez a leadó is elnémult, amikor a pilóta, azaz én hazatértem.
Most érdemes lenne kikövetkeztetni, mit gondolnak az idegenek. Elõször is, vajon elgondolkodtak-e pilótáink hazatérés utáni sorsán. Ha így van, milyen következtetésre jutottak abból a ténybõl, hogy ezek a pilóták elhallgattak? Kevésbé érdekes Weyth, miután egy olyan tabletta nagyságú adót helyeztek a testébe, amelyet bármelyik jobb sebész kioperálhatott, anélkül hogy kárt okozott volna a pilóta szervezetében. És én? Ha “mondjuk tudták, hogy az adó elnémítása, amelyet szervezetembõl kialakítottak, nem mehet végbe erõszak alkalmazása nélkül? Hiszen bizonyos információik már voltak rólunk. Tisztában lehettek avval, hogy tudományunk eddig nem tárta fel azt a különleges rendszert, amelyen az NVÜ specialistái most a fejüket törik. Vagy pedig, hogy az operáció, amelyet elvégeztek rajtam, számomra ártalmatlan, de visszafordíthatatlan. Legalábbis élõ szervezetben. És ezekbõl a tényekbõl milyen következtetésekre kellett jutniuk? Ha elgondolkodunk azon, mi érdekelte õket, amikor beprogramozták a Pettyn elhelyezett adóállomásukat. Arra a következtetésre jutottak, hogy nem számolunk sem az emberi érzésekkel, sem az emberi élettel, mikor valamilyen cél felé törünk. Hát most – mi a cél? Vajon nem féltünk volna-e titkaink leleplezésétõl, vajon nem némítottuk volna-e el az adóikat, vajon elküldtük volna-e személyiségüktõl megfosztott pilótáinkat, ha nem lett volna túl sok titkolnivalónk? És mit akartunk titkolni? A terveinket, természetesen. Miféle terveinket?
Ezt a kérdést válasz nélkül hagyhattam. Most meg kell oldani a következõ problémát. A legkisebb illojalitást sem engedhettem meg saját munkám iránt. Annak elõzményei iránt. Az NVÜ ügynöke voltam, s az- is maradok mindvégig. A “Hármas”-hoz tartoztam, annak része voltam, és nem egyszer és nem kétszer gyõzõdtem meg arról, hogy a laikusok rólunk alkotott véleménye annak a következménye, hogy nincsenek tisztában a dolgokkal. Szükség van ránk. Ez persze nem jelentette azt, hogy Besshez tartoztam. Vagy ehhez, vagy ahhoz a meghatározott specialistához. Szolgálatát végezve mindegyikünknek tudnia kellett önállóan gondolkodni és cselekedni. Ez a szolgálat túl sok lehetõséget nyújtott. Például most sem tettem semmi mást, mint hogy önállóan dolgoztam. Az adott esetben, a tények ellenére, amelyeket az imént felsorakoztattam, csupán felsorakoztattam, meg kellett ítélnem, mi a biztonságosabb civilizációnk számára: változatlanul viselkedni, mint eddig, vagy feltárni a kártyákat. Az a mód, ahogy engem “átalakítottak”, technikájukról tökéletes bizonyítványt állított ki. A mi szempontunkból túlságosan is jót. Csupán maguk azok a fénylõ “korongok”, hogy másról ne is beszéljünk. Tehát folyton az alapkérdéshez térek vissza, vajon biztonságosabb-e ezeket a lényeket ellenségességre vagy legjobb esetben bizalmatlanságra hangolni irántunk, vagy meg kell-e mutatnunk magunkat, valamennyi hibánkkal és erényünkkel együtt? Természetesen nem szükséges egybõl megmutatnunk nekik a Földre vezetõ utat. Elegendõek leszünk mi és azok a Pettyn. Az idegeneknek, ha nem bolondok – vagy ellenkezõleg, tökéletes géniuszok –, arra a következtetésre kellett jutniok, hogy olyan élõlényekkel van dolguk, akik sötét dolgokra hajlamosak s akiket nem is a legtisztább célok vezetnek. Vajon mit kell tennem, mint az NVÜ ügynökének? Közöljem feletteseimmel, hogy a helyzet átértékelésekor bizonyos következtetésekre jutottam... és utána pontról pontra kifejteni mindazt, amit magam számára összegeztem. Hiszen meg vagyok róla gyõzõdve, hogy éppen mint a Föld védelmére rendeltetett Ügynökségnek, most visszakoznunk kell, és a biztonságunkért békeszerzõdést kell kötnünk azokkal ott, az ördög tudja, hol. így tehát a második alapkérdés is, legalábbis számomra, megoldódott.
Hátra volt a harmadik. Kétségtelenül el kell mennem, és mindent el kell mondanom Bessnek. Azonban példa nélkül való helyzetbe kerültem. A kémje voltam azoknak az idegeneknek, akikkel fel akartam venni a kapcsolatokat. Hogyan fogadnák a javaslatomat? Számításba véve az NVÜ hagyományait. De hagyjuk a hagyományokat, rólam van szó. Hiszen véleményük szerint még emberi külsõmet sem adhatják vissza, nehogy kémkedhessem az idegen civilizáció javára. Hogy könnyebben megtalálhassanak, ha például sikerülne elfüstölnöm innen a Földre. Nem, ha a feletteseimhez megyek, keresztülhúzom saját terveimet. És tapasztalataimat is. Nekem különben több volt, mint nekik. Néha nem árt az embernek saját bõrén tapasztalnia egyet s mást, hogy egy kicsit többet tudhasson, mint mások.
Elég. Most pedig a legfontosabbat. Hogyan kell cselekednem ezután? Mit tehetek? Csak egy a válasz. Át kell jutnom a védõ erõtéren, meg kell gyõznöm az idegeneket, hogy semmilyen bántódásom nem esett, s azután felvenni velük a kapcsolatot. Azaz arra kell koncentrálnom, hogy kigondoljam és megérezzem, mi az, ami leginkább meggyõzi õket igazi céljainkról, és hogy fegyverünk is van, de csak akkor használjuk, ha erre kényszerítenek bennünket.
Egyedül is boldogulok? Elég erõs vagyok ehhez? Nem tudom. Úgy vélem azonban, hogy nem kell egyedül maradnom. Nem rólam van szó, inkább róluk. Valakinek még részt kell vennie. Kinek?
– Olyan kérdéseket teszel fel, amelyekre egyetlen válasz lehetséges – mormoltam magam elé. Csak már amikor el-
hallgattam, jöttem rá, hogy hangosan beszélek. Önkéntelenül körülnéztem. A kabinban egyedül voltam. Biztos lehettem azonban, hogy nem hagytak felügyelet nélkül. Mit mondtam egyáltalán? Rendben van. Semmi sem történt. Kérdéseket teszek fel magamnak? Mindenki ezt tenné a helyemben. Egyetlen felelet? Nagyon helyes.
Természetesen rendelkezésemre áll az állomás egész berendezése. Valamennyi információs vonal, komputer, fegyver... csak most jutott az eszembe. Tekintetem az ajtó melletti polcra tévedt, ahová le szoktam tenni a kézi annihilátort. Nem volt ott. Bólogattam. Én magam sem hagytam volna itt.
Minden világos. Tudom, mit kell tennem. Semmiség. Ki kell jutnom az állomásról, el kell mennem a starthelyen várakozó egyik ûrhajóhoz, azután viszontlátásra. Amikor már a világûrben leszek, nem kapnak el. Az NVÜ valamennyi harci ûrhajója ugyanolyan sebességû, és egyformán van felfegyverezve. És az ûrhajókból még senki sem vette ki az annihilátorokat. Fz nem azt jelenti, hogy használnám. De ebben a helyzetben ellenem sem használja majd senki. Legfeljebb Change, a Pettyn. Igen, ez a legutolsó, amin gondolkodnom kell. Elég, ha kiadom majd a megfelelõ közleményt. Jóval a landolás elõtt, hogy idejük legyen összegyûlni az általam megjelölt helyen. Change kénytelen lesz számolni a jelenlétükkel. Más lenne a helyzet, ha idegen lennék, s nem ember. Azonban velem szemben, a tudósok társaságában, tehetetlen lesz. Ha megkísérel elpusztítani, az egyszer s mindenkorra véget vetne az NVÜ-vel kapcsolatos vitáknak. Most pedig hozzá kell látnom a feladat végrehajtásához. Az elsõ szakasz: várakozás. Majd csak csökken egy kissé az éberségük...

Másnap elmentem Besshez. Elmondtam neki, hogy nem akarok tétlenül üldögélni. Ha már az állomáson kell kuksolnom, legalább legyen belõle valami haszon. Foglalkozhatom a minták kutatásával, a biokémiai laboratóriummal, a kriogenikus kötések kontrolljával, amivel csak akarják. Végül is nincsenek bõségében a munkáskezeknek.
Azt felelte, hogy gondolkodik rajta, és majd választ ad. Még aznap megtörtént. Én pedig azonnal hozzáláttam, hogy elvégezzem azokat az egyszerû munkákat, amivel megbíztak. Serénykedtem másnap meg a rá következõn is. Úgy dolgoztam, mint egy automata. Ugyanakkor gondoskodtam róla, hogy a lehetõ leggyakrabban népesebb társaságban legyek, hogy minél többet lássanak. Eleinte igyekeztek másfelé nézni, azután megszoktak. Nem undorodtak már a szõrös külsõmtõl és a négy vállamtól, helyesebben két púpomtól. És ami a legfontosabb, már nem vették rossz néven tõlem, hogy így viselkedtek velem szemben. Hiszen tudták, hogy nyugodtan tûröm. Sõt még viccelõdtem is.
Kerek két hetet dolgoztam. Egy napon a vezetékek ellenõrzése közben eljutottam egy tartalék bejárat zsilipjéhez, amelyet vészhelyzetben használtak. Nem õrizték. Még szkafanderek is voltak benne teljes felszereléssel. Belebújtam az egyikbe, és kinyitottam a bejáratot. Azt gondoltam, hogy úgy megy az egész, mint a karikacsapás, és hogy ez a leggyanúsabb a dologban. Ezzel a gondolattal indultam a starthelyhez. Találkoztam két vagy három automatával, amelyek engedelmesen félreálltak az utamból. Az egyiknek megparancsoltam, hogy jelöljön ki átjárót az erõtéren. Szokás szerint azonnal végrehajtotta a feladatot. Csak amikor már az erõtéren túl voltam, akkor hallottam meg a riadójelzést. De már a bejárathoz vezetõ liften álltam. Mire eljutottak a berendezésig, és kiválasztották annak az ûrhajónak a billentyûjét, amelybe beszálltam, már beindítottam a hajtómûvet. Egyidejûleg kikapcsoltam a robotirányítót, és átprogramoztam a komputert. Ekkor már biztonságban voltam. Könnyen ment. Túlságosan is könnyen, ahhoz képest, hogy az NVÜ-nél történt. No persze, a védelmi berendezés nem volt beprogramozva az állomás személyzete elleni tevékenységre.
Bekapcsoltam az adót, és az NVÜ által ellenõrzött valamennyi hullámhosszon közöltem, mi a szándékom. Elõre figyelmeztettem õket, hogy ne fáradozzanak a válasszal, mert nem állok át vételre. Mindent meghallottak, amit kellett. Pontosan tudták, mi a tervem, és hogyan akarom végrehajtani. Azt is megtudták, hogyan biztosítottam be magamat velük szemben. Természetesen meg is okoltam cselekedetemet, pontosan úgy, ahogy végiggondoltam azután, hogy Bess-szel beszéltem. Ezzel tartoztam nekik. Azt is elmondtam, hogy tisztában vagyok azzal, mekkora felelõsséget vállaltam magamra. Hiszen mióta az állomást elhagytam, az idegenek ismét fogják a jelzéseimet. Az információkat arról, mit csinálok, mit gondolok és érzek. Biztosítottam õket, hogy kellemes dolgokra gondolok, kellemes emberekre és olyan erényekre, amelyeket a legértékesebbeknek tartunk, ezután befejeztem az adást. Ekkor a Pettyn levõ tudósokkal beszélgettem. Leski volt a rádióügyeletes. Bejelentettem, hogy a bázis mellett fogok leszállni a vízre, kétszáz méterre a parttól, és hogy várjanak. Nem volt idõm mindent elmondani neki, de azért biztos voltam benne, hogy elég volt egy híradás, az tudniillik, hogy az idegenekkel való kapcsolatfelvétel ügyében közvetítek, és hogy tegyen meg mindent, amit kérek. Végül Change-et hívtam. Õ persze már mindenrõl értesült. Azt mormogta, hogy nem szeretne a bõrömben lenni, fogalma sem lévén arról, mennyire megalapozott ez az idegenkedés, még azt is hozzátette, hogy az õ részérõl semmi sem fenyeget. Ezt az utasítást kapta. Mindenesetre jeleztem neki, hogy leszállás elõtt felfegyverezett szondát küldök elõre, és erõtérrel fogom körülvenni az ûrhajómat. Ha ki akarja próbálni az NVÜ eszközeit, természetesen senki sem akadályozza meg, de el kell ismernie, hogy erre a célra alkalmasabbak a gyakorlótereink. Néhány perccel a leszállás elõtt fejeztem be a beszélgetést.
Pontosan úgy tettem, ahogy elmondtam. Kilenc szondát elõreküldtem, és hermetikusan bezárkóztam, még a víz alatti zónáról sem feledkeztem meg. Végül az annihilátorok ravaszain tattva ujjaimat, szálltam le az elõre megjelölt helyen, az ûrhajó orrát egybõl a part felé irányítottam. Megvártam, amíg megnyugszik körülöttem a tenger, és ismét hívtam a bázist.

A nyitott ajtóban álltam, és a reflektor fényénél figyeltem az apró úszó jármû manõvereit. A kabinja nyitva volt. Arika nyugtalanul nézegetett jobbra-balra, folyton igazgatta szélzilálta haját. Semow feje mozdulatlanul állt az elülsõ ablak mögött, mintha a lány egy kõszobrot hozott volna ajándékba. 
Volt egy kis gondjuk, mire eljutottak az ûrhajóhoz, és felmásztak a szabadon függõ kötélhágcsón. A függõlegesen nyugvó rakéta elveszítette apróbb elõnyeinek többségét, amelyeket megszokott a hosszú távon közlekedõ ûrhajók legénysége. Lehajoltam és besegítettem õket a kabinba, elõször Áriát, azután Semowot.
Szkafanderban voltam, sisakban és kesztyûben. Ha valamit észrevettek is, az legfeljebb homályos gyanút kelthetett bennük. A helyzet azonban túlságosan izgatta õket, semhogy a vállaimat vagy a mellkasomat nézegették volna.
Elõreengedtem õket, azután reflektorral megvilágítottam a partot, megszámoltam az ott álldogáló alakokat, s visszatértem a zsiliphez. A folyosó elején vártak rám. A pilóta kabinjába vezettem és a fotelba ültettem õket. Magam a fal mellett maradtam, a lámpa fényén kívül.
– Szükségem van a segítségetekre – kezdtem –, és biztos vagyok benne, hogy nem tagadjátok meg tõlem. Hiszen az emberek segíteni szoktak egymáson. Most pedig arról van szó, hogy ezt a mi kis társaságunkat bemutassuk másoknak, azazhogy egyáltalán bemutatkozzunk nekik – olyannak, amilyenek valójában vagyunk. Ha lehet, tartózkodjatok a kérdésektõl és a kommentároktól. Semmi esetre se gondoljatok olyasmire, hogy megváltoztattam a felfogásomat, hogy megváltam szolgálatomtól vagy valami ehhez hasonlót. Szó sincs róla. Úgj( alakult azonban, hogy a biztonságotok és másoké is, most a Kapcsolat felvételétõl függ, s nem pedig annak megakadályozásától. Ez igazából csak az én véleményem... nincs birtokomban feletteseim beleegyezése. Elõször is kicsiny valószínûsége van annak, hogy tévedek, másodszor pedig ez a vélemény megegyezik a ti meggyõzõdésetekkel, legalábbis ebben a konkrét esetben. Számíthatok rátok?
Pár percig arrafelé néztek, ahol álltam, igyekeztek tekintetükkel áthatolni a sötétségen és kifürkészni arckifejezésemet. Csakhogy abból nem sok mindent olvastak volna ki...
– Igen, Ago – felelt végre lassan Semow –, persze, amennyiben a Földrõl erre engedélyt kapunk...
– Ó, Sem – kiáltotta Aria –, én... azaz biztos vagyok benne, hogy igen!
Semow elmosolyodott. Mosollyal válaszoltam neki, de ezt nem láthatta.
– Abba az irányba indítottak útnak, ahová az idegenek a Pettyn és másutt elhelyezett adóinak jelzései haladtak -mondtam. – Ez elég hosszú história, és nem is minden fontos belõle. Rövidre fogom a mondókámat – folyton szelíd, baráti hangon beszéltem, ugyanúgy különben, mint Bess-szel és másokkal. Egy pillanatra sem feledkeztem el ugyanis arról, hogy lehallgatnak. – Rövid ideig utaztam... figyelembe véve, hogy ugyanazon a napon visszatértem. De hiszen tudjátok, hogy van ez. A legtávolabbi galaktikán is megfordulhattam. Úgy tértem vissza, mint az idegenek kémje. Ne szakíts félbe – állítottam meg Áriát, aki szemét tágra nyitva valamit mondani akart. – Rögtön befejezem. Oly módon tették, hogy felhasználtak a szervezetemben valamilyen különleges’rendszert, ami az idegpályákkal van kapcsolatban. Egyszóval, átalakítottak egy sajátságos organikus leadóvá. Mindent, amire gondolok, amit mondok, amit nézek, minden információt, amely tudomásomra jut, ez a leadó azonnal továbbít az idegeneknek. Várok egy kicsit, hogy elgondolkozzatok azon, mit jelent ez az egész...
Elhallgattam. A csend azonban csak rövid ideig tartott. Nem kellett sokáig gondolkodniuk. Hiszen folyton a Kapcsolat járt az eszükben.
– Ez biztos? – kérdezte röviden Semow.
– Biztos. Számítottam rá, hogy nem fogtok hinni nekem. Hogy arra fogtok gyanakodni, hogy ez az NVÜ újabb trükkje. Erre is tudok válaszolni. Semmit sem kockáztattok. Azaz ti, ha segítetek. Mert én úgyis továbbítom ezeket az információkat. De az információk tartalma tõletek függ. Ha ellenben elutasításotok hatással lehet beavatkozásunk korlátozására vagy kiterjesztésére...
– Mondd meg, Ago – Arika néni tudta visszatartani magát –, mit tegyünk. Miért vagy szkafanderban, és miért nem lépsz elõ?
– Csak sorjában – mormogtam. – Elõttem repült már valaki, és emlékezetétõl megfosztva érkezett vissza. Szerencsére indulás elõtt elkészítették a memórialeírását, így most megint az lehet, aki volt – mindent azért nem akartam elmondani nekik. – Nos, velem ugyanez történt – folytattam. – Az emlékezetemet visszaadták, de csak az emlékezetemet. Emlékeztek arra az ûrhajóra, arra az idegen ûrhajóroncsra, amelyet a világûrben találtunk, amikor együtt utaztam a legutolsó csoporttal a Pettyre? Annak a roncsnak a fedélzetén volt egy... régóta halott pilóta. Úgy nézett ki, mint egy majom. Szõr borította, elöl és hátul púpja volt, hat ujja és más hasonló furcsaságok. Nos, mielõtt elrepültem, átoperáltak...
– Mi láttunk ilyet! – kiáltotta Aria. – Te nem tudod, de mielõtt megérkeztél a Pettyre, hogy õrködjél felettünk...
– Tudom – szakítottam félbe. – Ki kell hogy ábrándítsalak benneteket. Én voltam az. Akkor, mondjuk, inkogniíó-ban érkeztem ide. Arról volt szó, hogy közelükbe férkõzhes-sem az idegeneknek, ha csakugyan szemmel tartanák a bolygót. A bázisotok mellett szálltak le, és gyorsan kellett cselekednem. Elálltam az útjukat, ha lehet így mondani. Azután pedig...
– Te voltál az – Aria hangjában a meglepetést felváltotta a felháborodás –, aki ránk öltötte a...
– ...nyelvét? – fejeztem be. – Én. Buta vicc. Egy kicsit le akartam hûteni a lelkesedéseteket.
– Ez sikerült is – vetette oda Semow savanyú képpel. -Nem is annyira a mienket, mint az övékét. Attól a naptól kezdve nem jöttek többet a bolygóra.
– Más okuk is volt erre – válaszoltam. – Kikapcsoltuk az adójukat, ott a romok között, és feléjük indult el az állomásunkról az ûrhajó, de ez nem olyan érdekes. Azok a dolgok már a történelemre tartoznak. Most mindent ki kell javítanunk. Rögtön megmutatom magamat... mert ez lesz az elsõ dolog, amire megkérlek benneteket...
Kezdtem lehúzni a szkafanderomat. Levettem a sisakot, ledobtam az ingemet, és néhány lépést tettem elõre. Beléptem a lámpa fényébe.
– Ó, igen! – kiáltott fel Aria. Hosszabb idõre csend lett.
– Honnan tudhatjuk – szólalt meg végre Semow halkan –, hogy ugyanaz az Ago vagy, aki néhány napot együtt töltött velünk a Pettyn?
– Kérdezd meg õt – válaszoltam határozottan, ami honnan, honnan se, belém költözött. – Õ megmondja neked. Igaz, Aria?
– Ez az õ hangja – mondta akadozva. – De...
– Hello, Ago – hallatszott váratlanul a hangszóróból.
Elmosolyodtam. Számítottam erre. Jelentkezniük kellett. Nekem pedig rá kellett kényszerítenem õket erre. Hiszen az operációt csak azok tudták elvégezni, akik tudták, mirõl van szó.
– Itt vagyok, Bess! – szóltam békésen. – Hallod a beszélgetésünket? Te is? – Megnyomtam az utolsó szót.
– Igen – dörmögte. – Én is. Figyelsz egy kicsit?
– A legnagyobb örömmel – adtam beleegyezésemet.
– Továbbítanom kell neked a vezérkar határozatát. Beleegyezünk az operációba. Gyere vissza, és még ma...
– Ide figyelj, Bess – nevettem el magam hangosan. – Megígértem, hogy nem szakítalak félbe, de nem képzeltem, hogy viccelõdni fogsz. Majd ha elkezdesz komolyan beszélni, esküszöm, úgy fogok ülni, mint aki megnémult...
Semow és Aria egymásra néztek. A lány az ajkába harapott. Nem szokták meg az ilyen hangot... még az én számból sem.
A hangszóró egy idõre elhallgatott. Amikor végre ismét megszólalt, Bess hangjából jeges hideg áradt.
– Mikorra akarod, hogy odamenjenek?
– Még ma.
– Nálatok már csaknem éjszaka van. Mit jelent az, hogy ma?
– Az út nem több mint két óra... az elõkészületekkel együtt. Várok. Nem vagyok álmos...
– Jó.
Még egy ideig füleltem, de a hangszóró végleg elhallgatott. Ekkor kihátráltam az árnyékba, hogy ne lássák a mosolyomat. Emlékeztem, milyen ilyenkor a jelenlegi arcom.
– Látjátok – vetettem oda könnyedén –, az egyik dolog magától megoldódott. Sõt valójában kettõ. Választ kaptál – fordultam Semowhoz – kérdésedre, hogy valóban az az
Ago vagyok-e, akit ismertek, és ami még fontosabb, holnapra normális emberi külsõm lesz, legalábbis, amilyen volt. Az volt a szándékom, hogy a közbenjárásotokat kérem az operáció dolgában, de ez már felesleges. Természetesen magam is elintézhettem volna, csakhogy ha a Földdel próbáltam volna felvenni a kapcsolatot, a feje tetejére állítottam volna a sajtót, és nagy zûrzavart keltettem volna. Egészen más dolog, ha ti teszitek, hiszen megvannak a saját csatornáitok. Szerencsére ezen már túl vagyunk. Most jön a legfontosabb. Szeretnék elméleti konferenciát szervezni valamennyiõtök részvételével. Szó sincs valamilyen meghatározott témáról. A földi civilizáció kivonatos bemutatása lenne. Történelem, társadalmi viszonyok, etika, fejlõdési folyamatok, minél kevesebb technika – jegyeztem meg.
– Mégiscsak ügynök maradsz – szólt közbe csipkelõdve Semow.
– Az vagyok – erõsítettem meg. – És ezt a tényt be is kell dobnunk. Az olyan embereknek, mint én, ez nagyon fontos. Az NVÜ és elsõsorban a “Hármas” emberének. Meg kell érteniök, hogy kizárólag a biztonság érdekel bennünket... csak ehhez az kell, hogy elõbb ti is értsétek meg. De a véleménycsere öem árthat. Az a tervem, hogy meghívok még valakit azok közül, akik az állomásunkról idejönnek. Eljön Change is... különben hogy jöttök ki vele?
– A munkáját végzi... – válaszolta kis idõ után Semow meggyõzõdés nélkül. Elnevettem magamat.
– Ez már haladás – állapítottam meg. – Régebben csak azt gondoltátok volna, hogy akadályoz. Vajon Aria róla is zen-gedezett?
– A helyedben... – kezdte kelletlenül Semow, de a lány nem hagyta befejezni.
– Hagyd, Sem – sziszegte. – Csak annyira érdeklõdik irántunk, amennyire segíteni tudunk neki... a szolgálatában. Hagyd, mert tényleg mondok valamit... – mosolygott kényszeredetten.
Kellemetlen érzésem támadt. Eszembe jutott az az este... különben nem is érdekes, hogy mi jutott eszembe.
– Elnézést mormoltam –, egy szót sem szólok. Mellesleg – tettem hozzá magam számára is váratlanul – azt egyáltalán nem rosszmájúságból mondtam. Én... – hagytam félbe. Eszembe jutott, hogy az, amit mondani akartam, bizonyára tetszene az idegeneknek. De nem az idegenekrõl volt szó... no, mindegy.
– Nos, jól van – hangzott talán kissé túl hangosan. – Térjünk a tárgyra. Azt akarom tehát, hogy beszélgessünk a Földrõl, annak tudatában, hogy azok mindent hallanak, amit mondunk, és mindent tudni fognak, amit arról gondolni fogok. És azt is, amit érezni fogok. Arra kell törekednetek, hogy úgy gondolkozzam és érezzék, ahogy kell. Ezért van szükségem a tudósok... a humanisták jelenlétére, egyszóval – rátok. Meggyõzõdésetekkel, az emberekhez és a kozmoszbéli más lényekhez fûzõdõ viszonyotokkal együtt. Természetesen megtehetném, hogy leülök az elsõ, megfelelõen beprogramozott, jobbfajta komputer memóriaegysége elé, és továbbítanám nekik a Földrõl szóló tudományos elõadást. Csakhogy ez olyan... száraz dolog lenne. Ugyanakkor ti magatok állapítottátok meg, hogy azoknak, akik irántunk érdeklõdnek, valami másra van szükségük. Emlékszel, hogyan igyekeztél meggyõzni? – fordultam Ariához. – Na, ne haragudj már – tettem hozzá, mert láttam, hogy a lány sértõdött arccal, mozdulatlanul ül.
Semow lopva ránézett, azután tekintetét visszafordította az arcomra, és elmosolyodott. Felsóhajtottam.
– Tehát, holnap? – kérdeztem. – Dél körül, jó? Készüljetek fel. Ott leszek én, Change, talán még valaki az NVÜ-tõl... ne feszélyezzétek magatokat. Véleménycserének kell kialakulnia, hiszen valódi céljaink egyáltalán nem olyan bizonyítványt állítanak ki rólunk, amely miatt szégyenkeznünk kellene.
Semow felállt. A találkozás a végéhez közeledett.
– Ami engem illet – sóhajtott fel –, nem látom akadályát, hogy megtegyem, amit mondasz. De magam nem határozhatok errõl. Beszélek a többiekkel, azután pedig megbeszéljük a földi Intézeteinkkel. Kérni fogjuk a beleegyezésüket és a segítségüket. Az ügy túl ‘komoly ahhoz, semhogy ez a... nevezzük így, eszmecsere teljesen esetleges jellegû lehessen. Személy szerint az a véleményem, hogy elsõsorban társadalmunk dinamikáját kell bemutatnunk, a jelenlegi és a történelmi fejlõdés egyes állomásainak megfelelõ állapotokat. A politikai tudományokat, a tudományos szocializmus eszméjének elterjesztéséért vívott harcot. De ezt a saját magunkra vonatkozó tudás megszerzésének történetével kell bevezetni. Ez a véleményem... ebben a pillanatban. Az Intézetek vezetõsége is bizonyára tárgyalni akar a Tudományos Tanáccsal, ha a dolog a Földet egészében érinti. A választ majd továbbítjuk neked, amint valamivel többet fogunk tudni... különben is állandó összeköttetésben leszünk. Lehallgatsz bennünket?
– Természetesen – mondtam. – Jelezzétek, mikor kezditek a megbeszéléseket. Minden, amit hallok, el fog jutni azoknak a fülébe... ha van fülük. Kikapcsolhatnám, persze, a hangszórót, de nem akarom. El kell kerülnünk, hogy azt gondolják, hogy valamit titkolunk elõttük. Ha azok az idegenek olyan okosak, mint amilyennek tartjuk õket, akkor már ez a beszélgetésünk is bizonyára némi tanulsággal szolgált számukra. Most pedig menjetek. Kár az idõért. Amúgy sem maradt túl sok hátra...
Semow sokatmondóan nézett Arikára. A lány tétovázva felállt, és még egyszer rám tekintett, viccesen ráncolva a szemöldökét.
– Azt akarod, hogy mindnyájan eljöjjünk? – kérdezte kikerekedett szemmel, hogy meglássa árnyékban rejtõzõ arcomat. – Beccari és Zamfi is?
El kellett nevetnem magamat.
– Természetesen – feleltem. – Hiszen itt vannak, és tudomásom szerint nem is szándékoznak elmenni sehova... egyelõre. Hadd számoljanak be pechjükró’l, én pedig megmagyarázom, miért érte utol õket. Nem gondoljátok, hogy az idegenek, akik most hallanak bennünket, ha bármilyen barátságosak és õszinték lennének is, a világûrben fegyver nélkül röpködve, nem alkalmaznak bizonyos óvatosságot abban a meggyõzõdésben, hogy akárhol jelennek meg, tárt karokkal fogadják õket? Ne legyetek naivak... legalább most már ne. Menjetek. Lesegítelek benneteket a kétéltûhöz...
Semow Aria vállára tette a kezét, és könnyed mozdulattal
Még két órára sem volt szükségük. Beláttam, hogy a dolgok már túl messzire jutottak, és közöltem velük, hogy akár egy méterre tõlem leszállhatnak, mert kikapcsoltam az erõtérstabilizátorokat. Ezután tényleg kikapcsoltam õket. Ennek ellenére fél kilométerrel távolabb szálltak le. Eltelt még további félóra, mire ûrhajójukból elõjött a nagy, páncélozott jármû, és elindult felém.
A nyitott ajtóban vártam õket. Segítettem nekik felvergõdni a fedélzetre. Négyen jöttek. Bess nem volt köztük. Úgy látszik, feleslegesnek tartotta a jelenlétét a rájuk kényszerített operációnál. Bizonyára közvetlenül a, mint én neveztem, konferenciára fog megérkezni.
Minden teketória nélkül beengedtem valamennyiüket. Csak az automatáikat tartottam vissza lent. Semmit sem kérdeztek, és nekem sem volt kedvem bájcsevegni. Szó nélkül figyeltem az elõkészületeket, amelyek különben nem tartottak túl sokáig. Átprogramozták a komputert, az egész kabint át- meg átszõtték valamilyen hajszálvékony vezetékkel, ezután az ûrhajóm orvosi berendezéséhez láttak hozzá. Végül közölték, hogy szükségük lesz két automatájukra az operáció elvégzéséhez. Az egyiknek, eredeti külsõm leírásával, ellenõriznie kellett, hogy ne szépítsenek meg a programon felül, megrövidítve az orromat vagy több hajat helyezve a fejemre. A másik, úgymond, a sebészeti technika legújabb vívmánya volt. Megengedtem, hogy felhozzák mind a kettõt. Rögtön ezután lefektettek a fotelba. Mindenesetre emlékeztettem õket, hogy óvatosak legyenek, mert mindent, amit érzek, továbbítok az idegeneknek, és ha például jajgatni fogok a fájdalomtól, az egész világmindenség elõtt kompromittálják magukat. Végül nyugodtan elaludtam.
VIII.
Még akkor is veszekedtek, amikor a nyitott ajtóban állva egymást tessékelték lefelé a himbálózó kötélhágcsóra. A kövér szemüveges már a jármûvében hajókázva kiabált valamit a nyitott kabinból a tudósok jármûve felé, amely még mindig a hullámokon ringatózott. Warda válaszolgatott rá ingerült hangon, s idõrõl idõre Offian is a segítségére sietett. Az alkalmazott folyamatok osztályozásáról volt szó, de már egyikük sem emlékezett alaptézisére. A bizonyítás egyik szakaszáról a másikra ugráltak, de valamilyen csoda folytán mindig összetalálkoztak a gondolatok.
– Már ne szólj semmit – tanácsolta Barcew, ahogy lépegetett lefelé az imbolygó létrafokokon, és megtámasztotta a mögötte ereszkedõ Lénát. – A víz meleg, de túl sok ember van a parton...
Léna elnevette magát, és elegáns mozdulattal ugrott bele az egyik jármûbe, amely a lágy hullám tetején himbálózott.
Ûrhajóm végre kiürült. Négyen maradtunk: Arika, Bess, Change és én. Egymásra néztünk, azután a lányhoz fordultam.
– Mit csinálsz ma este? Elmosolyodott.
– Úgy kezded, mintha színházba akarnál hívni, utána pedig valamelyik lokálba. Hová szoktál járni?
– Sehová – mormogtam, és ez volt a legszentebb igazság. Még akkor sem jártam, amikor... de ezt hagyjuk.
– Foglalt lesz – dörmögte Bess, és arcára olyan kifejezést erõltetett, amely nála a jó szándék és jóakarat csúcsát jelentette. – A barátai vacsorára hívtak bennünket – magyarázta.
– Néhány specialista is itt marad. Arika fog gitározni és táncolni...
– Mindnyájan egyformák vagytok? – szakította félbe a lány, és nem tudni miért, a hallgató Change-re nézett.
– Majdnem mindnyájan – bökte ki a megkérdezett. – És majdnem egyformák – tette hozzá elgondolkodva. Érdeklõdéssel néztem rá. Magam sem tudtam volna jobb feleletet adni.
– Ki marad itt? – kérdeztem, és végignéztem rajtuk. – Vajon a vacsora alkalmából kikapcsolod ma a védõ erõteret? – néztem Change-re. Õ kérdõ tekintetet vetett Bessre.
– Igen – felelt röviden a fõnök. Change igenlõen bólintott.
– Ebben az esetben beugróm hozzád, ha megengeded -mondtam mosolyogva a lánynak. – Köszönetet kell hogy mondjak neked – folytattam –, és nemcsak én. Sajnos õk – mutattam a jelenlevõ férfiakra – csak kicsivel késõbb jönnek majd erre rá. De ne vedd rossz néven tõlük...
– Indulj, Change – dörmögte Bess, és lábát a hágcsó elsõ fokára tette. – Még nem tudni, mi lesz ebbõl – küldött felém lentrõl egy jelentõségteljes pillantást. – Nem örülnék túlságosan, ha elszámítottuk volna magunkat.
– Nem tudni – helyeseltem. – Azért valamit már elértünk. Mindenesetre nekem megvan a jó okom, hogy most igyekezzem nem gondolni kellemetlen dolgokra...
– Ez igaz. – Bess hangja az ûrhajó törzse alól hallatszott. Egy pillanat múlva a hangos loccsanást hallottam. Már a Janusban volt, amelyet ma reggel vett használatba, megérkezése után.
Várj – tartottam vissza Change-et, amikor Bess után akart indulni. – Engedd a lányt...
Change szolgálatkészen félreállt.
– Tessék – mondta nyugodtan. Azt hittem, hogy itt maradsz... – magyarázta.
– Én is azt hittem fakadt ki Aria. – De egy kis gondolkodás után megváltoztattam a szándékomat. Csak nehogy utánam ugorj – mosolygott kényszeredetten –, ha véletlenül vízbeesem. Hosszabb távon unalmassá válna... – lehajolt, és villámgyorsan eltûnt a szemünk elõl. Lecsúszott két fokot, de sikerült megkapaszkodnia. Egy idõ múlva már csak fekete fürtjeit láttam a jármû nyitott kabinjában. Egyszer sem fordult vissza.
– Bizonyára megvannak rá az okaid – mormogta Change, miután odahívta jármûvét, amely az ûrhajótól távolabb várakozott. – Csináltál egy kis keveredést... – tette hozzá kedvetlenül. – Nekem pedig...
– Neked pedig kellemetlenséget – szólaltam meg. – Ma nem lesz erõtér... és valami azt súgja nekem, hogy holnap sem kapcsolod be, de még a legközelebbi napokban sem. Tehát le kell mondanod errõl a vacsoráról meg a sétáról...
– Ez még a legkevesebb... – dörmögte, és lábát a hágcsóba bújtatta. – Hello!
– Hello!
Egyedül maradtam. Egy ideig álltam még, figyeltem a partvonalat, tekintetemmel elkísértem az alacsony dûnesor mögött eltûnõ emberi alakokat. Ezután a bejáratot nyitva hagyva bementem a kabinba, kényelmesen elnyúltam a fotelban, és jó mélyeket lélegeztem.
Elégedett voltam, ha ez a megfelelõ kifejezés. Elértem, amit akartam. Amit egyáltalán el lehetett érni. Az idegenek, ha helyesen értelmeztem a helyzetet, már tudják, kivel van dolguk. Nem vagyunk a civilizáció gondolat nélküli tolató-mozdonyai. Nincsenek rossz szándékaink. Tudni akarunk... de nem mindenáron. Az, hogy egymásban kölcsönösen ilyen értékeket becsülünk, s nem másokat, jó bizonyítványt állít ki rólunk. Túl jót, ha valaki ebbõl üzletet akarna csinálni. De ezzel is el tudunk bártni. Létezik az NVÜ, s benne olyanok, mint Bess, Change és én...
Történelmünk tragikus és bonyolult. Na és? Fõ sodrában mindig a legjobbak erõfeszítései voltak, a köz javáért. Vajon õk megrázkódtatások és ellenségeskedések nélkül fejlõdtek, mint a növény a napos, szélvédett és kellõképpen nedves helyen? Ha igen, akkor nem törõdünk velük...
Mindent elmondtak. A szokatlan találkozó mereven és ünnepélyesen kezdõdött. Ez azonban nem tartott soká. Belemelegedtek. Elfelejtették, hogy lehallgatják õket. Pontosan ezt akartam. Csak az akarhatná kizárólag hivatalos oldaláról bemutatni civilizációnkat, aki rosszat kíván neki. Valaha... régen másként volt. Szerencsére már régen.
Behunytam a szememet. Jó néhány percig mozdulatlan maradtam, semmire sem gondoltam. Nyugalom szállt meg. Még sosem voltam ennyire nyugodt. Olyan érzésem támadt, mintha a kabinom páncélja hirtelen elolvadna, eltûnne, s én a világûrben lennék. A világûrben, amelyet nem lehet átfogni sem tekintettel, sem érzékszervekkel, még értelemmel is alig lehet sejteni. Alattam nem volt tenger, felettem nem voltak felhõk, sem atmoszféra, és körös-körül eltûnt a föld...
Ábrándozni kezdtem. Eszembe sem jutott, hogy gyermekkorom óta nem történt velem ilyesmi. Valami megváltozott bennem, ami kitörölte belõlem az elmúlt évek nyomait, tapasztalataival, kellemetlenségeivel és örömeivel. Valami megszabadította emlékezetemet a belekódolt információtól... annak tudatán kívül, hogy a gondolattal át nem fogható végtelen térben létezem. Mosolyogtam magamban, rámosolyogtam erre a végtelen térre és mindenre, ami csak létezhetett benne. Ez a mosoly még akkor sem tûnt el arcomról, amikor elõször rádöbbentem, hogy valami szokatlan dolog történik velem.
Tiszta voltam. Megszabadultarn a gondoktól, az emlékektõl, nem gondoltam a holnapra, megváltam saját emlékezetemtõl. Tabula rasa. Eltelt néhány másodperc, mire eljutott a tudatomig, hogy valaki erre a táblára írni kezd. Furcsa, érthetetlen jeleket, amelyek meghökkentõek voltak és elbû-völõek, látszólag meg voltak fosztva tartalmuktól, mégis meghatározott hangulatot árasztottak, békességet, csendet és enyhülést. Ebben a képzeletemen átcsordogáló, meghatározhatatlan áramlásban egyszerre konkrét formák kezdtek kialakulni. Továbbra is mosolyogtam, de elkezdtem gondolkodni.
A végtelen tér beszél. A valóságtól való elszakadás messzire elvitt... nagyon messzire. De nem jelent meg egyszerre a kozmosz valamennyi lehetséges pontja. Nem. A gondolataimban jelentkezõ alakok konkrét formációkká alakultak át. Legelõször csillagok más csillagokkal együtt. Megismertem õket. Az egyik távoli csillagrendszer a Messier 13-hoz vezetõ úton. Napjuk, amely fényesebb volt a többinél, hirtelen növekedni kezdett, egyre közeledett... de mielõtt fénye elvakított volna, megváltozott a kép. Megpillantottam egy sötétkék háttérben keringõ, kékeszöld bolygót... hirtelen elsötétítette az elõtte feltûnt alak. A körvonalai gyorsan kitöltöttek mindent. Megpillantottam az arcot... a mosolyát...
Már mindent tudtam. Tudtam már egy ideje, de csak most döbbentem rá teljes valóságában. Már nem voltam az idegenek kémje.. – itt.
A szerepek megváltoztak. Másként fogalmazva idegrendszerem, vagyis ez a “specialistáink” számára ismeretlen különleges rendszer adóból vevõkészülékké vált. Valószínûleg számítottak a dolgok ilyetén fordulatára. Ismét a “Hármas” embere voltam. Híreket hoztam az idegen civilizációból. Annak nem volt jelentõsége, hogy azokat õ maga közvetíti nekem. Mint ügynök, végeztem a dolgomat. Igazam volt.
Ekkor már a másodperc töredéke alatt egész információesõ hullott rám. Nem, nem tévedtünk abban, hogy ez a civilizáció elõttünk járt. Fejlõdésének útja is hosszabb volt a miénknél. Nem annyira azonban, hogy lehetetlenné tegye a Kapcsolatot... vagy az eszmecserét.
Egyre többet tudtam meg róluk. A társadalmi mozgásukról, szociológiájukról, pszichológiájukról, etikai, jogi normáikról, biológiájukról és az alkalmazott folyamataik kialakulásáról. Arról, hogyan vélekednek a kozmosz kutatá-sárólj és hogy mennyire jutottak ezen a téren. Egy meghatározott pillanatban megvilágosodott elõttem a Petty halott civilizációjának és analógiáinak rejtélye... legalábbis bizonyos érintkezései a Föld anyagi kultúrájával. Megismertem a sorsát azoknak a tõlünk eltérõ külsejû lényeknek, akikre hasonlítottam a legutóbbi operáció elõtt. Annak a halott pilótának a történetét, aki az ûrhajóroncsban vándorol a végtelen térben. Végül eljutottunk ide, a Pettyre, ahol valóban megfordultak nemegyszer.
Büszkének kellett lennem. Sikerült. Bár a Kapcsolat a továbbiakban tõlük függ, s nem tõlünk, de amikor sor kerül rá, nem jelent majd veszélyt. Végrehajtottam a feladatomat Vagy talán többet is?
Mégsem éreztem büszkeséget. Arra lehet gondolni, hogy a váratlan információáradat váltotta ki belõlem ezt az izgatott, nyugtalan állapotot, azt a lázas igyekezetet, hogy mindent megjegyezzek. Szó sincs errõl. Elõször is nem tudni, honnan vettem a bizonyosságot, hogy nem fogom elfelejteni. Másodszor, tudtam, hogy ez még csak az elsõ szeánsz volt, amelyet még több fog követni. Ezért még csak eszembe sem jutott, hogy bekapcsoljam a komputer memóriaegységét. És nem is hagytam magamat kimozdítani az egyensúlyomból. Továbbra is könnyûnek éreztem magamat, mintha a végtelen térben lebegnék. És folyton mosolyogtam.
Végre felocsúdtam. Továbbra is áramlott rajtam keresztül ez az ismeretlen, kellemes bizsergés, de új információt már nem hozott. Lassan visszatértem a valóságba. Kinyitottam a szememet, és körülnéztem. Semmi sem változott körülöttem. A kabin, a készülékek, a mûszerek... És mégis másnak tûnt minden. Mélyet sóhajtottam. Vajon hisznek nekem? Néhányan talán nem. De meghallgatni, meghallgatják. Akárhogy is lesz, fogok tudni mutatni néhány, a szó legteljesebb értelmében érdekes dolgot...
Felálltam, és kényelmesen odamentem az ajtóhoz. A küszöbön megálltam, és hosszabb ideig figyeltem a partot, ahol szinte karnyújtásnyira a bázis épületei álltak, néztem a tájat, a látóhatár vonalát. Végül felemeltem a fejemet. Ismét mosolyognom kellett. De ez nemcsak amolyan önmagáért való mosoly volt. Egy meghatározott valakinek szántam...
Odahívtam a kétéltût, beleültem, és nagyon lassan elindultam a partra. Amikor a laza parti homokon haladtam a bázis felé, továbbra is mosolyogtam.
A kis teremben, közvetlenül a bejáratnál, nagy volt a nyüzsgés. Amikor észrevettek, elhallgattak, de azután ismét folytatták a félbeszakított beszélgetést. Ügyet sem vetve rájuk, odamentem Arikához. Felemelte a fejét, és tágra nyílt szemmel nézett rám.
– Beszélnem kell veled – mondtam félhangosan. – Kijössz?
Nézett rám még egy ideig, azután felállt, és az ajtó felé indult. Utánamentem. Rögtön a küszöbön túl megállt, és kérdõ tekintettel nézett rám. Kikerültem, és mentem tovább, a tenger felé. Hallottam a hátam mögül léptei neszét a homokon.
Addig a helyig mentem el, ahol a hullámok megtörtek, és megálltam. Odafordultam hozzá, és abbahagytam a mosolygást.
– Gyere közelebb.
Két lépést tett elõre, és ismét megállt.
– Közelebb – mondtam csendesen.
Tétovázott egy pillanatig, de hallgatott rám. Úgy állt meg elõttem, hogy át tudtam ölelni. Meg is tettem. Nem ellenkezett. Csupán megmerevedett, mintha várna valamire.
Lehajoltam és megcsókoltam. Magamhoz vontam még szorosabban, és másodszor is megcsókoltam. Ajkai ekkor könnyed remegéssel válaszoltak. Nem akartam többet. Karjaim közt tartva hátrahajtottam kissé a fejét, és a szemébe néztem.
– Kislány – mondtam –, tudod, mi volt ez? Elvörösödött. Hallgatott
– Nem tudod – mosolyodtam el. – Nem tudhatod. Külön ezért jöttem ide. Ez a csillagok csókja volt. Tényleg. Azok küldték neked a közvetítésemmel, akiket olyan nagyon meg akartál ismerni. És ne gondold, hogy tréfálok... vagy hogy ezek csak szavak, amelyeket a kislányoknak szoktak mondani randevúkor. Ez tényleg így van...
Finom rajzú arcán egy kis fintor suhant át. Rögtön ezután a szája sarkában a mosoly nyoma rajzolódott ki.
– Onnan, ahol voltál? – kérdezte, konokul lehajtva a fejét.
– Igen – válaszoltam komoly arccal. – De még mindig nem értesz semmit sem. Többet tettem érted, mint bárki bármikor megtett olyan lányért... akinek nem tetszik. Legelõször hozzád jöttem, hozzád, érted?... hogy megmondjam neked, hogy kapcsolatba léptem az idegen civilizációval. Normális, õszinte kapcsolatba, szó sincs fénylõ körökrõl, korongokról és rátok nyelvet öltõ szõrös teremtményekrõl. Információk. Tõlünk nekik és tõlük... teljesen elegendõ információ, hogy kívánságaink szerint megismerjük õket. Ahogy te is kívántad például, így van...
Kihúzta magát ölelésembõl, hátralépett, és halk sikoly hagyta el az ajkát. A szeme egy pillanatra felragyogott, azután kialudt.
– Ha ez tréfa... – préselte ki összeszorított ajkán. Egy fejmozdulattal tiltakoztam.
– Félóra múlva mindenki tudni fog róla. Legalábbis õk ott – bólintottam a bázis teteje felé. – Azután mindent, amit megtudtam, továbbítok az egész Föld számára. De a legközelebbi percekben csak mi fogunk tudni róla, te és én. Nem, most nem mondok róluk neked semmit sem – tettem hozzá gyorsan, látva, hogy kinyitja a száját. – Emlékszel, mit mondtam magamról... hogy “átalakítottak”, amikor visz-szaküldtek? Hogy leadóvá változtattak, hogy információkat továbbítsak hozzájuk rólunk? Nos, bebizonyosodott, hogy – ha szabad így mondani – mindkét irányban “tudok” mûködni. Az adó vevõkészülékké változott. És a vevõ segítségével egész információhalmazt küldenek magukról. Úgy gondolom, hogy ez csak elsõ állomása... ismeretségünknek. De türelmesnek kell lenned. Arról, amit megtudtam, mindenki jelenlétében fogok beszélni. Úgy vélem, hogy ez a Földön mindenkié. Hogy senki se legyen, aki késõbb szerez róla tudomást. Neked pedig az elõbb csak annyit mondtam el, hogy mi történt, és azt hiszem, hogy ez sem volt kevés. És azért sem akarom elmondani, amit már tudok róluk, hogy ne gondold, hogy az a csók valóban csak tõlük jött... Érted?
Még egy ideig mozdulatlanul állt, azután elõrelépett, és a nyakamba vetette magát. Szorosan átölelt. Mégiscsak jó dolog, ha az embernek a megszokott férfiválla van, normális, sima bõre és a kezén csupán öt ujja.
Körülnéztem. A tengerpart kiürült. Change eltûnt valamerre, bizonyára az automatái mellett õrködik. Mások pedig nem mozdulnak ki éjfél elõtt.
Lehajtottam a fejemet. Rátaláltam a kékesen csillogó hajfürtökre, amelyek olyan feketék voltak, mint a végtelen tér. így változik a világûr, amikor az ember az atmoszféra határát átlépi, ami mindig visszatérést jelent, még ha idegen világról van is szó. Mert a pilóta számára az is visszatérés. Elmosolyodtam, és ajkammal megérintettem ezeket a fürtöket. Már nem néztem se jobbra, se balra.

Rendezzetek be nekem itt egy stúdiót – folytattam –, és biztosítsátok a vételt valamennyi földi állomás számára. Azt akarom, hogy mindenki lásson, amikor beszélni fogok. Másként senkit sem fogok tudni meggyõzni... az ügy, mindamellett, eléggé szokatlan... – mondtam széles mosollyal, miközben végigpásztáztam megkövült arcukat. Valahányan csak voltak, tágra nyílt szemmel néztek rám. Valószínûleg nem tudták, mit mondjanak. Néhányan még csak nem is próbálkoztak vele, hogy mondjanak valamit.
Elsõnek Offian ocsúdott fel. Mélyet sóhajtott, tenyerével végigsimított fehér üstökén, azután rekedt hangon hozzákezdett:
– Mindez fantasztikusan hangzik, de már rég megtanultuk, hogy ne kezeljük le a fantáziát... amit az ember képzelete létrehoz. Bizonyos vagy benne, hogy nem tévedsz?
– Nem tévedek – válaszoltam. – Egyébként a dolog ellenõrizhetõ. Ha meg tudtátok – pillantásommal megkerestem
a kövér kopaszt az NVÜ Akadémiájáról – állapítani, hogy jeleket adok le, akkor azokat is el kell tudnotok kapni, amelyek hozzám érkeznek onnan. A berendezésetek eléggé univerzális, legalábbis mindig ezt hallottam. Azt javaslom, hogy állítsátok fel az antennáitokat az ûrhajómon... ott fogok ülni, amíg sor kerül arra a beszámolóra, amit el akarok mondani a nagy nyilvánosság elõtt.
Bess nyugtalanul mocorgott a foteljában.
– Ezek a hírek – kezdte homlokát ráncolva – nem keltenek túl nagy megrázkódtatást? – dörmögte bizalmatlanul.
– Mit értesz ezen? – kérdeztem. – Vagy miért nem mondod meg nyíltan, hogy megint tartasz valamitõl? Mitõl félsz? Hiszen bármikor megmagyarázhatjátok az embereknek, hogy csak meséket locsogok... mert mi mástól kellene megvédeni õket. A hírektõl? Ha veszélyesnek bizonyulnak, az csak a mi malmunkra hajtaná a vizet. Mi erõsíthetné meg jobban az NVÜ pozícióját? Ha pedig nem, akkor is meg tudjátok gyõzni, akit kell, hogy csupán egyetlen civilizációról van szó, egyetlenrõl a lehetséges milliárdnyi közül, és hogy a más civilizációkkal való találkozás továbbra is ismeretlen. Hogy létezhetnek kevésbé jóindulatú lények. És végül kérdezzétek meg az érdekelteket. Jó néhány szakmát képviselünk itt, de csak képviseljük õket. Tanácskozzatok intézeteitekkel, a vezetõségeikkel, a Tudományos Tanáccsal... ami engem illet, nyugodtan fogok aludni. Ismerem a válaszukat...
Bess elhallgatott. A hallgatást – végül Aria szopránja törte meg:
– Nem értem, mit problémáztok lihegte. A napnál világosabb, hogy azt kell tenni, amit Ago akar!
A jelenlevõk feje megmozdult.
Tudnod kell – szólalt meg Semow –, hogy vannak világosabb és kevésbé világos napok, a gondolkodás pedig még sosem ártott meg senkinek... bár megértem – tette hozzá jelentõségteljes mosollyal –, hogy bizonyos helyzetekben talán mégsem kell túl világosan gondolkodni. Nem emlékszem. Alighanem túl öreg vagyok már ehhez...
Csendes suttogás hallatszott. Valaki elnevette magát. Aria úgy elvörösödött, hogy a szeme fehérje hónál is fehérebben villogott. Én is elmosolyodtam.
– Ne bagatellizáljuk el az ügyet – mondtam Léna tekintetét keresve. Barcew hatalmas alakja mellett találtam meg. -Elsõ ízben, amikor az idegenek leadóját megtaláltuk itt, bebizonyosodott, hogy reagál – ha nem is legelsõsorban – érzelmi állapotunkra. Igaz, Léna?
Most már többen elnevették magukat. Még Aria arca is megenyhült kissé. Semow felállt. Mintegy jelszóként a nap folyamán immár másodjára lezajlott “plenáris” találkozónk befejezésére.
– Otthon várakozol? – biztosította be magát Bess, szigorúan a szemem közé nézve.
– Igen. Értesítsetek, ha kitûzték ennek a... szeánsznak az idõpontját, ha sor kerül rá egyáltalán. Fel kell készülnöm. Megmosakszom, megfésülködöm, felveszem a legmodernebb kezeslábasomat. Elegáns szeretnék lenni, mint az idegenek küldötte, aki a földi emberekhez beszél. Ez megilleti egyiket is, másikat is. Azonkívül olyan gyarlóságra találtam magamban, amelyet eddig nem ismertem. Hiú vagyok. Tetszeni akarok...

Talán túlságosan komolyan vették legutóbbi nyilatkozatomat, bár ezzel nem nagyon lehet gyanúsítani õket, persze az is lehetséges, hogy csak így tudták megoldani az egészet. Elég az hozzá, hogy az “elõkészületek” minden várakozásomat felülmúlták. Alig telt el tíz nap, s a Pettyn tekintélyes telekommunikációs stáb jelent meg. Amikor megtudták, hogy utazásuk idején az idegenek újabb információkat közöltek magukról, valamipt hogy jelzéseiket az NVÜ berendezései is fogták, tehát elismert ténnyé váltak, lelkesedésük elragadtatásba csapott át. Azzal kezdték, hogy engem kihajítottak az ûrhajómból. Az elõadást szombat estére jelezték, európai idõ szerint. Valamennyi földi holovíziós állomás közvetíteni fogja, függetlenül a földrajzi helyzettõl, azaz a helyi idõtõl a különbözõ kontinenseken.
Szombaton reggel elkezdték a próbákat. Elõbb a részvételem nélkül, utána, sajnos az én jelenlétemet is elengedhetetlennek tartották. Igazság szerint folyton az volt az érzésem, hogy útjukban vagyok, és hogy legszívesebben az egészet nélkülem intéznék el. De közben olyan lelkesen szaladgáltak föl s alá, olyan izgatottan hurcoltak ide-oda különbözõ felszereléseket, hangszigetelõ falakat állítottak fel s a legkülönfélébb hangkeverõket, annyira serénykedtek, hogy egy szót sem szóltam. Életemben elõször éreztem úgy magamat, mint az eltévedt kisgyerek az erdõben. Amikor a magas, szõke, sovány, üres tekintetû és hallatlanul gyors kezû rendezõ elkezdett ráncigálni a kabinban, amelyet teletömtek a legkülönfélébb mesterséges csillagrendszerekkel, csillagködökkel, keringõ kristálygömbökkel és az ördög tudja, még mivel, az a gondolat kerített a hatalmába, hogy itt a vég. Hogy emberbõl torzonborz lénnyé változhattam, elrepülhettem másik csillagrendszerekhez, visszatérhettem, mielõtt elindultam, elszökhettem az NVÜ-állomásról, az idegen kozmikus élõlények kémje lehettem, és átalakulhattam azután adó- és vevõkészülékké, de ezeknek a kezébõl itt nem jutok ki élve. Alázatos lettem és kicsi, minden kiesett a kezembõl, nem voltam képes egyetlen értelmes szót sem kinyögni. A próbán összetörtem a kamerát, megfordítottam az egyik dekorációt, megittam a teát, amelyet a rendezõasszisztens magának készített oda, amiért meg is szidtak. Végül elvesztettem a forgatókönyvet, amelyre nagy betûvel írták ki azokat a szavakat, amelyektõl el kellett kezdenem beszélni. Ugyanis szerkesztettek valamilyen bombasztikus bevezetést a programhoz, csupán arról volt szó, hogy ne rontsam el a hatást azzal, hogy a másodperc törtrészével elõbb vagy késõbb nyitom ki a számat. Elszaladtam volna, ha vissza nem tartanak.
Végül minden lecsendesedett. A kabinomban csupán hárman maradtak, a vezérlõpult és a dekorációk közötti szûk helyen. Valaki közölte, hogy már figyelik a Földet. “Nem tudtam, hogy miért õk figyelik a Földet, amikor a Földnek kellene figyelnie bennünket, de csendben ültem. Egy pillanat múlva ugyanez a hang bejelentette, hogy az adás kezdetéig két perc van hátra. Bekapcsolták a lámpákat. A fényüktõl semmit sem láttam. Csak ekkor vettem észre egy hórihorgas fickót, helyesebben a kezét, amelyet kinyújtott a tükör mögül, amely alatt a fénylõ csillagokkal kivarrt lila szalagok futottak. A férfi kis zászlócskát tartott a kezében. Senki sem mondta, de amikor a férfi a zászlócskával a kezében egy erõteljes mozdulatot tett, megértettem, hogy az elõadás elkezdõdött. Összpontosítottam egész figyelmemet, hogy a kellõ pillanatban kezdjem. A forgatókönyvet nem kaptam meg, azt mondták, nincs több rendezõi példányuk. Recsegést hallottam, szélzúgást, az induló rakéta hajtómûvébõl kiáramló gáz sivítását, a csillagok sugárzását a hangok nyelvére tolmácsolva... Mindehhez hamarosan zene kapcsolódott. Elbûvölõ volt, szomorú és lenyûgözõ. Éreztem, hogy egész testem libabõrössé válik. Valaki ünnepélyesen mondott néhány mondatot, de egy szavát sem értettem. Azután elhallgatott. Egy pillanatig csend volt, azután váratlanul ismét recsegés hallatszott, és ugyanebben a szempillantásban a kabinban felállított egyik tükörben észrevettem a saját arcomat. Figyelmesen megnéztem. Igen, én voltam. A szemem sarkából megláttam egy mozdulatot ugyanennek a tükörnek a túlsó oldalán. A zászlós ember, szinte földig hajolva, kétségbeesett jelzéseket küldött felém.
Ekkor rájöttem, hogy eljött az idõ. Hogy engem néznek. És ugyanekkor, valamilyen csoda folytán rádöbbentem, hogy mi a dolgom itt... hogy mit kell csinálnom. Még egy pillanat, és mosolyogni-tudtam. A kabin a furcsaságokkal, a zene, a hangok, a tükrök, minden eltûnt. Azokra gondoltam, akik most a segítségemmel bemutatkoznak a Földnek. Felidéztem azt a nyugalmat, amely eltöltött, amikor elõször éreztem meg a rajtam keresztül csordogáló áramlatot. Arra gondoltam, milyen szép dolog lenne, ha elõadásom egybeesne az õ újabb adásukkal. Sajnos, hallgattak. De már ugyanolyan nyugodt voltam, mint akkor. Visszatért gondolataim érthetõsége és mondatalkotási képességem. Amit el akartam mondani, önmagától formálódott logikus rendszerbe. Mosolyogtam. Kihúztam magamat a fotelban, és mosolyogva beszélni kezdtem...

HU ISSN 0324-5225 ISBN 963 211 4183
Kozmosz Könyvek, Budapest
Felelõs kiadó: Szilvásy György igazgató
Alföldi Nyomda (l 166.66-15-2), Debrecen, 1981
Felelõs vezetõ: Benkõ István igazgató
Felelõs szerkesztõ: Fazekas László
Szakmailag ellenõrizte: Fûnk Miklós
A szöveghûséget ellenõrizte: Fejér Irén
Mûszaki vezetõ: Haas Bál
Képszerkesztõ: Moldova Zsuzsa
Mûszaki szerkesztõ: Beszédes Natasa
72 000 példány. Terjedelem: 10,46 (A/5) ív. IF 4305