NNCL1531-52Cv1.0
                                                                                                                                                                                                                                                              
ANNE RICE

Pandora

ÚJ VÁMPÍRTÖRTÉNETEK

SZUKITS KÖNYVKIADÓ
ALAPÍTVA 1929

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
PANDORA
By Anne Rice
Published by The Ballantine Publishing Group
Copyright © 1998 by Anne O'Brien Rice
All rights reserved.

Fordította
SÓVÁGÓ KATALIN

Borító
ODEGNÁL RÓBERT

ISBN 963 9393 20 7

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2001
Hungarian edition © Szukits könyvkiadó, 2001

Lektor: Barna Ildikó
Szaklektor: Torkos Attila
Színre bontás: A–Szín Vonal Bt.
Felelős kiadó: Szukits László
Felelős szerkesztő: Tóth Róbert

Szegedi Kossuth Nyomda Kft.
Felelős vezető: Gera Imre

STAN, CHRISTOPHER ES MICHELE RICE-NAK.
SUZANNE SCOTT QUIROUZNAK
ÉS
VICTORIA WILSONNAK,

JOHN PRESTON
EMLÉKÉNEK,

A NEW ORLEANS-I ÍREKNEK,
AKIK AZ 1850-ES ÉVEKBEN
FELÉPÍTETTÉK A CONSTANCE UTCÁN
A NAGYSZERŰ SZENT ALFONZ-TEMPLOMOT,
MEGAJÁNDÉKOZVA BENNÜNKET
A HIT, AZ ÉPÍTÉSZET ÉS A MŰVÉSZET
FENSÉGES EMLÉKMŰVÉVEL,

GÖRÖGORSZÁG DICSŐSÉGÉNEK

ÉS
RÓMA NAGYSÁGÁNAK.

ÚJ VÁMPÍRTÖRTÉNETEK

A Pandora (Pandora) 1998-as megjelenésével Anne Rice, a Vámpírkrónikák (The Vampire Chronicles) köteteinek szerzője egy újabb sorozatot indított útjára, az Új vámpírtörténeteket (New Tales of the Vampires). Ekkorra már túl volt az első öt Vámpírkrónika megírásán, a vámpír faj eredetének és történetének feltárásán, és az addigi kötetek módot adtak néhány vámpír személyes bemutatására is. Miközben azonban Rice a faj misztikus gyökereit kutatta, Lestat és Louis mellett olyan további vámpírhősöket teremtett, akik szinte könyörögtek a könyvek lapjain, hogy egyszer majd ők is főszereplővé léphessenek elő. Az írónő nem tehetett hát mást, minthogy újabb sorozatba kezd, és portrét készít ezen halhatatlanok életéről.
E szándék jegyében született meg az Új vámpírtörténetek eddigi két kötete, a Pandora és a Vittorio, a vámpír (Vittorio the Vampire). Közben azonban Anne Rice tudatalattija tovább szövögette a korábban megfestett vámpírok jelenkori sorsát is, úgyhogy az Új vámpírtörténetek mellett újabb Vámpírkrónikák láttak napvilágot; a két sorozat tehát egymással párhuzamosan fut.
Milyen sorrendben kell hát akkor olvasni őket?
A legcélszerűbb az, Olvasó Barátom, ha a köteteket az angol megjelenésük sorrendjében olvasod végig. Az Új vámpírtörténetek ugyanis nem lógnak ki a Vámpírkrónikák sorából, hanem szervesen illeszkednek abba. Igaz, hogy egy-egy vámpír életéről szólnak csupán, de mindig van egy keretük, mely kitekintést ad a Vámpírkrónikák többi szereplőjének aktuális dolgaira, és ezzel a vámpírok összességének jelenkori történetét egy apró lépéssel mindig előmozdítják a következő nagy fejezet, a következő Vámpírkrónika irányába. Íme hát az eredeti kiadás szerinti sorrend, mely egyben a legjobb olvasási sorrend is:

Interjú a vámpírral (Inteview with the Vampire) [Vámpírkrónikák]
Lestat, a vámpír (The Vampire Lestat) [Vámpírkrónikák]
A kárhozottak királynője (The Queen ofthe Damned) [Vámpírkrónikák]
A testrabló meséje (The Tale ofthe Body Thief) [Vámpírkrónikák]
Memnoch, a Sátán (Memnoch the Devil) [Vámpírkrónikák]
Pandora (Pandora) [Új vámpírtörténetek]
Armand, a vámpír (The Vampire Armand) [Vámpírkrónikák]
Vittorio, a vámpír (Vittorio the Vampire) [Új vámpírtörténetek]
Merrick (Merrick) [Vámpírkrónikák]

Láthatod, Kedves Olvasó, hogy a listáról magyarul eddig csupán az első három könyv és a Pandora jelent meg, és mint hűséges Anne Rice-rajongó, a magyarázatot is megérdemled. Az Interjú a vámpírralt és a Lestat, a vámpírt az Európa Könyvkiadó jelentette meg 1995-ben azzal a szándékkal, hogy a folytatásokat is hamarosan piacra dobják; terveik azonban pénzügyi okok miatt meghiúsultak. 2000-ban a Dáin Kiadó úgy döntött, folytatja a Vámpírkrónikákat, és kiadta A kárhozottak királynőjét. Lévén, hogy az Új vámpírtörténetek (mint névben önálló sorozat) szerzői jogait más ügynökség képviseli, mint a Vámpírkrónikákét, a Pandora magyarországi kiadására a Szukits Kiadó szerződött.
A fenti listából kitűnik, hogy a könyv, melyet most a kezedben tartasz, Kedves Vámpírrajongó, nem a magyarul legutóbb megjelent A kárhozottak királynője egyenes folytatása, hanem a még kiadatlan Memnoch, a Sátánt követi időben. Mint látni fogod, a Pandora kerettörténete több alkalommal fog olyan eseményekre utalni, melyekről még nem olvashattál (A testrabló meséje és a Memnoch, a Sátán cselekménye). Azt javaslom, ez ne szegje bátorságodat, hiszen a regény a kerettől eltekintve teljes egészében annak a Pandorának az életéről szól, akivel viszont igenis találkoztál A kárhozottak királynőjében. Olvasd tehát ezt a regényt úgy, mint A kárhozottak királynője kiegészítőjét; és a keretben leírtakat csak akkor vedd majd figyelembe, ha A testrabló meséje és a Memnoch, a Sátán magyar megjelenését követően, újra elolvasod a Pandorát.
Jó szórakozást mindkét alkalomhoz!

Dr. Torkos Attila
Szeged, 2001. június 17.

MRS. MOORE ÉS A VISSZHANG A MARABAR-BARLANGOKBAN:

...ám a visszhang kezdte valamilyen kifejezhetetlen módon aláásni a kitartását. Abban a pillanatban, amikor meg merte kockáztatni, hogy elfáradjon, a visszhang azt mormolta: "Szenvedés, jámborság, bátorság – léteznek, de azonosak, mint ahogyan azonos a szenny is. Minden létezik, semminek sincs értéke."

E. M. FORSTER
Út Indiába

Te hiszed, hogy az Isten egy. Jól teszed. Az ördögök is hiszik, és rettegnek tőle.

Jakab levele, 2:19

Mily nevetséges és különös az az ember, aki meglepődik bármin is!

MARCUS AURELIUS
Elmélkedések

Ugyancsak hitünk része, hogy sok teremtmény elkárhozik; példának okáért az angyalok, amelyek kevélység folytán alávettettek a mennyekből, és most ördögök; valamint azok a földi emberek, akik az Anyaszentegyházon kívül halnak meg, nevezetesen a pogányok; és azok is, akik megkereszteltettek, de keresztényietlen életet élnek, tehát szeretetlenül halnak meg – mindezek örök kárhozatra ítéltetnek, mint az Anyaszentegyház tanítja hinnem. Ennek okából lehetetlennek tartottam, hogy bármi is olyan jól végződhessen, mint a mi Urunk megmutatta. Ám e kinyilatkoztatásra nem volt más válaszom, csak ez: "Ami lehetetlen neked, nem lehetetlen nekem. Állom a szavamat minden értelemben, és mindent a legjobbra fordítok. Erre tanított Isten kegyelme..."

NORWICHI JULIAN
Az Isteni Szeretet kinyilatkoztatásai

1.

Húsz perce sincs, hogy magamra hagytál a kávéházban, miután azt mondtam, nem, hiába kérsz, sohasem írom meg halandóságom történetét, és hogy miként lettem vámpír, miként botlottam bele Mariusba alig néhány évvel azután, hogy elveszítette emberi életét.
Most pedig itt van előttem nyitott noteszed, használom tűhegyes, örökíró tolladat, és élvezem a fekete tinta érzéki tapadását a drága, makulátlan fehér papíron.
Csak természetes, David, hogy amivel te hagysz itt, az elegáns és csalogató. A tövistelen százlevelű rózsa mintája ennek a notesznek a sötét, fényes bőrkötésén végső soron nemcsak Mintát jelent, de tekintélyt sugall. Amit e súlyos és mutatós burkolatban találsz, az fontos, imígyen szóla a borító.
A vastag lapokat világoskékkel megvonalazták – milyen gyakorlatias vagy, milyen figyelmes, és valószínűleg tudod, hogy szinte soha semmit nem vetettem tollal papírra.
Még a toll hangjának is van stílusa, az érdes percegés eléggé emlékeztet a régi Róma legfinomabb lúdtollaira, amelyekkel apámnak írtam leveleket hártyapapírra, vagy panaszaimat róttam föl naplóba... ó, az a hang! Egyedül a tinta szaga hiányzik, de van helyette jó műanyag toll, amelyben a festék elegendő kötetekre, és olyan vékony, olyan sötét vonalat húz, amilyet akarok.
Ezen a te kéréseden töprengek, hogy írjak. Látod, mégis kapsz valamit tőlem. Azon kapom magam, hogy engedek, majdnem úgy, ahogy valamelyik halandó áldozatunk adja meg magát nekünk; talán azt fedezem föl, miközben tovább esik az eső, és tovább zajong a kávéház, hogy feltételezésemmel ellentétben, hátha nem is annyira gyötrelem lesz visszanyúlni kétezer évvel korábbra, mint öröm, akárcsak a vérivás.
Most olyan áldozatért nyúlok, amelyet nem könnyű legyőzni; a múltam után, és ez megszökhet előlem, oly sebességgel, ami vetekszik az enyémmel. Bárhogy történjék, olyan áldozatot űzök, amellyel még sohasem néztem farkasszemet. Meglesz benne a vadászat – ahogy a mai világban mondják, a nyomozás – izgalma.
Mi más okból látnám oly élesen azokat az időket? Nem adtál varázsitalt, mely fölszabadítaná gondolataimat. Mi egyetlen varázsitalt ismerünk, és az a vér.
Azt mondtad, miközben a kávéház felé tartottunk: – Emlékezni fogsz mindenre.
Te, aki oly ifjú vagy közöttünk, oly öreg voltál halandónak, s akkora tudós. Ezért talán természetes is, hogy ilyen vakmerően próbálod összegyűjteni történeteinket.
De miért keresem indokát kíváncsiságodnak és bátorságodnak, amellyel szemébe akarsz nézni a vértől lucskos igazságnak?
Mivel szítottad föl bennem a vágyat a visszatérésre, csaknem pontosan kétezer évvel korábbra, hogy elmeséljem, milyen életem volt Rómában, miként szegődtem Mariushoz, akinek oly kevés lehetősége volt a Fátum ellenében?
Miként lehet az, hogy váratlanul kísérteni kezd a mélyre temetett és sokáig megtagadott múlt? Felpattan egy ajtó. Fény lobban. Lépj be!
Most a kávéházban ülök.
Írok, de leteszem a tollat, és körbehordozom tekintetemet e párizsi kávéház vendégein. Látom e kor piszokszín, egynemű kelméit, látom az üde arcú amerikai lányt, katonai terepzöldben, ki hátára vetett zsákjában viszi mindenét; látom a francia öregurat, ki évtizedek óta azért jár a kávéházba, hogy nézegesse a fiatalok fedetlen karját-lábát, vámpírként habzsolva az ifjúság mozdulatait, várva az időnek azt a percnyi különleges ékkövét, amikor egy nő, kezében cigarettával, kacagva hátradől a székben, törzsén megfeszül a blúz, és a műszálas kelme kirajzolja a mellbimbókat.
Ó, öregember. Szürke hajú, és drága felöltőt visel. Nem bánt ő senkit. Kizárólag a látványban él. Ma éjszaka visszatér szerény, de elegáns lakásába, ahol a második világháború óta lakik, és az ifjú, szépséges Brigitte Bardot filmjeit nézi. A szemében él. Tíz éve nem nyúlt nőhöz.
Nem csapongok, David, itt dobom le a horgonyt. De nem ömlesztem történetemet, mint egy részeg jósnő.
Figyelmesebben nézem ezeket a halandókat. Olyan frissek, különlegesek és gyönyörűségesek, gyermekkorom trópusi madarai lehettek ilyenek; annyira tele vannak repeső, lázadó élettel; szerettem volna elkapni őket, hogy tenyeremben csapkodjanak szárnyukkal, hogy markomban érezhessem a repülést, magamévá tegyem, részesedjek belőle. Ó, az a szörnyű pillanat, amikor a gyermek véletlenül halálra szorít egy élénkpiros madarat!
Ámde vészjósló alakok is vannak e sötétebb köntösű halandók között. Itt az obligát kokain-elosztó, legfinomabb prédánk, amely mostanában mindenütt előfordul; kapcsolatát várja a túlsó sarokban, hosszú bőrkabátja olasz modell, neves divattervező kreációja, haját a halántékán torzsára nyíratta, feje búbján bozonttá növesztette, hogy különlegesnek tűnjék, és annak is tűnik, bár erre nem lenne szüksége ily hatalmas fekete szempár, és a természettől gyöngédre formált, ám megkeseredett száj birtokában. Nem bír nyugton maradni, a kábítószer rabjaira jellemző, gyors, türelmetlen mozdulatokkal forgatja, pörgeti öngyújtóját az apró márványasztalon. Nem tudja, hogy nem lesz nyugalma soha többé. Szeretne távozni, hogy kokaint szippanthasson, amelyért eped, ám meg kell várnia a kapcsolatot. Cipője túlságosan fénylik, és hosszú, vékony keze sohase fog megvénülni.
Szerintem ez az ember ma éjszaka meghal. Lassan gyűl bennem a vágy, hogy én végezzek vele. Annyi mérget étetett oly sokakkal. Ha becserkészem, és magamhoz ölelem, még látomásokból sem akarok koszorút fonni köréje. Hadd tudja csak, hogy asszonyi alakban jött érte a halál, asszonyéban, ki túl fehér, hogy ember lehessen, kit oly simára csiszoltak a századok, hogy nem lehet más, mint életre kelt szobor. Ám azok, akikre vár, meggyilkolását tervezik. Miért avatkoznék közbe?
Milyennek láthatnak ezek az emberek? Olyan asszonynak, kit majdnem úgy takar hosszú, hullámos, barna haja, mint apácát a fátyla, kinek arcát csakis kozmetikus festhette ily fehérre, és a szeme még az aranyszín üveg mögött is rendellenesen sziporkázik?
Ó, bizony hálásnak kell lennünk e kor változatos szemüvegdivatjáért, mert ha levenném a magamét, le kellene hajtanom a fejem, nehogy megriasszam az embereket azzal, ahogy a sárga, a barna és az arany játszik az évezredektől ékkőszerűvé varázsolt íriszeimen, úgyhogy vaknak látszom, kinek szemgödreibe topázokat, vagy topázokból, zafírokból, sőt akvamarinokból aprólékosan fazettált gömböket foglaltak.
Látod, mily sok oldalt teleírtam, és mindezzel annyit mondok, igen, elmesélem neked, ahogy elkezdődött.
Igen, elmondom, hogyan éltem a régi Rómában, miként szerettem bele Mariusba, hogyan egyesültünk majd váltunk szét.
Minő átváltozást indított el bennem ez az elhatározás!
Milyen erősnek érzem magamat, miközben kezemben tartom a tollat, mily mohón szeretném tiszta és pontos megvilágításba helyezni magunkat, mielőtt elkezdeném teljesíteni kívánságodat!
Ez itt Párizs, békében. Esik. Kettős ablakú, kovácsoltvas erkélyű, magas, fejedelmi, szürke házak szegélyezik a körutat. Hangos, kicsi, veszedelmes automobilok versenyeznek az utcán. Az ehhez hasonló kávéházakban nem fér meg a nemzetközi turista-áradat. Ódon templomok szoronganak bérkaszárnyák és múzeummá alakított paloták között, hol órákon át bámulom az egyiptomi és a sumér tárgyakat, amelyek még nálam is öregebbek. Mindenfelé római építészet, korom templomainak tökéletes másolatai most bankként szolgálnak. Latin anyanyelvem szavai átszövik az angolt. Igaza lett Ovidiusnak, drága Ovidiusomnak, a költőnek, aki megjósolta, hogy művészete túléli az Imperiumot.
Lépj be akármelyik könyvesboltba, és megtalálod Ovidiust, diákoknak tervezett, apró, mutatós, papírfedelű kötetekben.
A római hatás óriástölgyeket nevel a számítógépek, digitális lemezek, mikrovírusok és műholdak modern erdejében.
Itt könnyű találni – mint mindig – egy ölelni való gonoszt, oly kétségbeesést, amely érdemes a gyengéd beteljesülésre.
Nekem mindig szeretnem és sajnálnom kell egy kicsit az áldozatot, azzal kell áltatnom magamat, hogy a halál, amelyet hozok, nem szakítja föl a sors fákból, földből, csillagokból, emberi tervekből szőtt, fenséges leplét, amely örökké körülöttünk lebeg, készen arra, hogy ráboruljon mindenre, amit teremtettünk és tudunk.
Milyen volt éjszaka, mikor rám találtál? Egyedül voltam a Szajna hídján, a hajnal előtti, veszedelmes sötétségben.
Megláttál, mielőtt tudtam volna, hogy ott vagy. Csuklyámat hátravetettem, és egy dicső kis pillanatot engedélyeztem szememnek a hídon, a homályban. Áldozatom a korlátnál állt, alig volt több gyereknél, de máris száz férfi rabolta ki és vérezte föl. Vízbe akarta ölni magát. Nem tudom, elég mély-e itt a Szajna, hogy bele lehessen fúlni. Ennyire közel Szent Lajos szigetéhez. Ennyire közel a Notre-Dame-hoz. Talán az, ha valaki megállja, hogy ne vívja meg utolsó csatáját az életért.
Hamunak éreztem ez áldozat lelkét, mintha szelleme elégett volna, és csak a test maradt volna meg, az elnyűtt, kórságtól satnya hüvely. Átkaroltam, és mikor láttam apró fekete szemében a félelmet, a kérdést, képekből fontam neki koszorút. Bekormozott bőröm sem lehetett akadálya, hogy a Boldogságos Szűzre emlékeztessem, kinek színes palástjára gyermekkori templomjárásokból emlékezett zsolozsmázó áhítattal, miközben átadta magát nekem, én pedig – noha nem volt szükséges innom, csak őt szomjaztam, végpercének bánatát, a zamatos piros vért, amely megtölti számat, hogy egy pillanatra embernek érezhessem magam szörnyetegségemben – megerősítettem látomásaiban, hátrahajtottam a fejét, végighúztam ujjaimat a fájó, puha bőrön, majd mikor belemélyesztettem fogamat és ittam belőle – akkor vettem észre, hogy ott vagy és figyelsz.
Tudtam, és éreztem, és fölzaklató módon láttam kettőnk képét szemedben, mert mégis átcsapott rajtam a gyönyör, és elhitette velem, hogy élek, valamilyen módon közöm van lóherés mezőkhöz vagy fákhoz, amelyek firmamentumra meresztett ágaiknál is mélyebbre eresztik gyökereiket a földbe.
Először gyűlöltelek. Meglestél lakoma közben. Láttál, mikor áldozok a szenvedélynek. Mit sem tudtál éhezésben, böjtben, vándorlásban telt hónapjaimról. Te csak annyit láttál, hogy szabadjára engedett, fajtalan vággyal szopom ki áldozatom lelkét, kiszivattyúzva szívéből és ereiből minden drága cseppet, amely még most is élni akar.
Mert valóban élni akart. Szentek közé rejtőzve, tápláló anyai emlőkről jött váratlan álmában is harcolt, újra és újra nekem csapódva fiatal testével, amely oly lágy volt, amilyen szoborkemény az enyém, és márvány ereklyetartóba zárt mellemből nem fakaszthatott vigaszt. Hadd lássa rég halott anyját, amint őt várja! Hadd pillantsa meg haldokló szemével a fényt, amelyen át a biztos üdvözülés felé szárnyal!
Akkor elfelejtettelek. Nem akartam, hogy megraboljanak. Lassítottam az ivást, engedtem, hogy sóhajtson, hogy tüdeje megteljen a folyami hideg széllel, közelebb hoztam az anyát, hogy a halál olyan biztonságosnak tűnjék, akár az anyaméh. Elvettem tőle minden cseppet, amelyet adhatott.
Holtan csüngött rajtam, mintha én mentettem volna meg, mintha gyenge, beteg, ittas lány lenne, akit én támogatok le a hídról. Benyúltam a testébe, ezekkel a vékony ujjakkal törtem meg játszva a húst, megmarkoltam szívét, ajkamhoz emeltem, szívtam lehorgasztott fejjel, szívtam a szívet, mintha gyümölcs lenne, addig, amíg egy csepp vért is rejtettek a rostok és a kamrák, majd – talán a te okulásodra – lassan fölemeltem a testet, és a folyóba ejtettem, ahová annyira kívánkozott.
Most majd nem fog küzdeni, miközben tüdeje megtelik a folyóval. Most nem lesz végső, kétségbeesett vergődés. Még egyszer kortyoltam a szívből, hogy a vérnek még a színét is elraboljam tőle, majd elküldtem a kisajtolt szőlőgerezdet a szegény gyermek, a száz férfi gyermeke után.
Azután szembenéztem veled, és tudattam, hogy tudom, hogy lestél a rakpartról. Azt hiszem, meg akartalak ijeszteni. Haragosan tudattam veled, milyen gyenge vagy, hogy Lestattól kapott véred se menthetne meg, ha szét akarnálak szaggatni, végzetes tűzbe akarnálak borítani, vagy esetleg csak maradandó sebekkel akarnálak büntetni, kizárólag azért, mert kémkedtél utánam. Igazság szerint sose tettem ilyet fiatalabbal. Szánom őket, mikor meglátnak bennünket, régieket, és reszketnek a rémülettől. De magamat ismerve oly sebesen kellett volna hátrálnom, hogy ne követhess az éjszakában.
Ám volt valami viselkedésedben, ami elbűvölt, a modorban, ahogyan közeledtél a hídon, csábító szépségedben, amellyel halandó korod ajándékozta meg – hindu-angol félvér – ifjú, barna bőrű testedet. Tartásod is úgy tudott kérni, megalázkodás nélkül:
– Nem beszélhetnénk, Pandora?
Elmém elcsapongott. Talán tudtad. Nem emlékszem, kizártalak-e gondolataimból, azt pedig tudom, hogy telepatikus képességeid nem igazán erősek. Elmém váratlanul elcsapongott, talán magától, talán sürgetésedtől. Mindama dolgokra gondoltam, amelyeket elmondhatnék neked, amelyek annyira különböznek Lestat meséitől, és Marius meséitől Lestat meséiben, és figyelmeztetni akartalak a keleti ősvámpírokra, akik megölnének, ha a területükre merészkednél, csak azért, mert ott vagy.
Meg akartam értetni veled azt, amit most már mindnyájunknak el kell fogadnunk, hogy halhatatlan vérszomjunk kútfeje immár kettős. Mekarének és Maharetnek hívják őket, és oly ősöregek, hogy rettenetességük felülmúlja szépségüket. Ha ők elpusztítják magukat, mi is velük halunk.
Beszélni akartam neked a többiekről, akik sohasem ismertek bennünket törzsként, nem hallották históriánkat, akik túlélték az iszonyú tüzet, amelyet Akasa anyánk zúdított gyermekeire. El akartam mondani neked, hogy járják e földet oly teremtmények, kik ránk hasonlítanak, de ugyanúgy nem tartoznak fajunkhoz, mint az emberekéhez. Hirtelen kedvem támadt oltalmazni téged.
A sürgetésed tehette. Álltál ott, mint a megtestesült angol úr, fesztelenebbül és természetesebben viselve jólneveltségedet, mint bármi férfi, akit életemben láttam. Csodálattal adóztam elegáns öltözetednek, a fekete fésűsgyapjúból varrott, könnyű körgallérnak – és hozzá még egy piros selyemsál fényűzését is megengedted magadnak, ami annyira nem volt jellemző rád frissen teremtett korodban.
Jól érts meg valamit: én nem tudtam arról az éjszakáról, amelyen Lestat vámpírrá változtatott. Nem éreztem meg a pillanatot.
Pedig akkor már hetek óta vibrált a természetfölötti világ a tudástól, hogy egy halandó átugrott egy másik halandó testébe, mi úgy tudjuk ezeket a dolgokat, mintha a csillagok mondanák el nekünk. Amikor ilyen élesen fölszakad a mindennapok szövete, az egyik természetfölötti elme felfogja a lökéshullámokat, majd közvetíti a képeket egy másik elmének, és így tovább.
David Talbot, akinek nevét valamennyien ismerjük a Talamascából, a természetfölötti nyomozóinak tiszteletreméltó rendjéből, hiánytalanul átköltöztette lelkét és asztráltestét egy másik emberbe. Az a porhüvely egy testtolvaj birtokában volt, akit te elűztél. És amint horgonyt vetettél a fiatal testben, benne is maradtál, hetvennégy esztendőd összes gátlását, értékét és tudását beleírva az ifjú sejtekbe.
Davidet, az Újjászületettet, ezt a fénylő hindu szépségű, robusztus brit egészségű Davidet tette vámpírrá Lestat, Sötét Fortéllyal művelve újabb csodát és követve el már megint egy bűnt, kortársai és az öregek botránkoztatására.
És mindezt a legjobb barátod tette veled!
Hát Isten hozott a sötétségben, David. Isten hozott Shakespeare „változékony hold”-jának birodalmában.
Bátran közeledtél a hídon.
– Bocsáss meg, Pandora – mondtad nyugodtan, makulátlanul úrias brit kiejtéssel, a szokott módon lenyűgöző, brit ütemre.
Megtartottad az udvarias távolságot, mintha ártatlan hajadon lennék a múlt századból, te pedig nem akarnád fölzaklatni gyengéd érzékenységemet. Mosolyogtam.
Aztán átadtam magamat az élvezetnek. Jó alaposan megnéztem a legújabb sarjat, akit Lestat alkotni merészelt, Marius parancsa ellenére. Úgy láttam alkotó elemeidet, mintha ember lennél: a hatalmas lelket, amely nem ismer félelmet, mégis félig-meddig szerelmes a reménytelenségbe, és a testet, amelyet Lestat úgy tett erőssé, hogy majdnem ráment maga is. Jóval több vért adott neked, mint amennyi az átalakuláshoz kellett. Megpróbálta átadni neked bátorságát, eszét, ravaszságát, föl akart vértezni a vérrel.
Jó munkát végzett. Erőd sokoldalú és szembeszökő. Királynőnk, Akasa anyánk vére elegyedik benne Lestatéval és régi szeretőmével, Mariuséval. Sőt, ha igaz az, amit mondanak, Lestat talán még Krisztus vérét is itta.
Elsőre ennyit láttam rajtad. Kíváncsiságom erősebb volt nálam, mert ha a világot pásztázzuk tudás után, gyakran oly tragédiákat fogunk ki, melyek iszonytatóak.
– Mondd el az igazat – kértem. – Mi igaz a Memnoch, a Sátán történetéből? Lestat azt állította, hogy fölment a mennybe, és alászállt a pokolba. Szent Veronika kendőjével tért vissza, amely megőrizte Krisztus arcát! Ezreket térített meg, betegségeket gyógyított, enyhítette a keserűséget, és kiűzte a Sötétség más Gyermekeit a gyilkos hajnalfénybe, hogy kitárt karokkal köszöntsék a napot, mintha valóban Isten tüze lenne.
– Igen, mindez megtörtént, és így is írtam le – hajtottad le fejedet udvarias, ám túlzásoktól mentes szerénységgel. – Azt is tudd meg, hogy néhányan közülünk elpusztultak a hévtől. Hamvainkat újságok és tudósok gyűjtötték be vizsgálat céljára.
Ámultam csendes nyugalmadon. Huszadik századi értelem: adatok fölmérhetetlen tömegét tároló elme, fürge nyelv, a gyorsaság, a szintézis, a valószínűségek tengelye köré szerveződött intellektus, és mindehhez iszonyú élmények, a történelem talán legszörnyűbb háborúi és mészárlásai szolgáltatják az aláfestést.
– Mindez megtörtént – mondtad. – Azonkívül találkoztam Maharettel és Mekarével, az ősökkel, és nem kell aggódnod, mert tudom, mily törékeny a gyökér. Kedves tőled, hogy ily oltalmazóan gondoltál rám.
El voltam ragadtatva.
– Neked mi a véleményed a szent kendőről? – kérdeztem.
– Fátimai Miasszonyunk – felelted halkan. – A torinói lepel, a nyomorék, aki gyógyultan lép elő a lourdes-i csodaforrásból! Micsoda vigasz lehet ily könnyen elfogadni ezeket a dolgokat!
– Te nem fogadtad el? A fejedet ráztad.
– Valójában Lestat sem. A kendőt a halandó lány, Dora vitte ki a világba, miután elragadta Lestattól. Mindazonáltal annyit mondhatok, rendkívül sajátos és aprólékosan kidolgozott tárgy volt, méltóbb az „ereklye” nevére mindennél, amit valaha láttam.
Hirtelen mintha elkedvetlenedtél volna.
– Valamely hatalmas szándék alkotta – mondtad.
– Hát Armand vámpír, a törékeny, kisfiús Armand, ő elhitte? – kérdeztem. – Armand ránézett, és meglátta Krisztus arcát – folytattam, azt várva, megerősíted-e szavaimat.
– Eléggé elhitte, hogy meghaljon érte – felelted ünnepélyesen. – Eléggé, hogy kitárja karjait a fölkelő napnak.
Lesütötted és behunytad a szemed, ily mesterkéletlen egyszerűséggel kérve, ne beszéltesselek többet Armandról, aki belement a hajnal tüzébe. Sóhajtottam. Meglepett és elbűvölt, hogy ily szkeptikus és okos vagy, ugyanakkor őszintén és fájón kötődsz a többiekhez.
– Armand – mondtad megrendülten, még mindig nem nézve rám. – Micsoda rekviem. Tudja most vajon, igazi volt-e Memnoch, valóban a Mindenható fia volt-e a megtestesült Isten, aki Lestatot kísértette? Tudja bárki?
Lenyűgözött nyíltságod, szenvedélyed. Nem voltál fásult vagy cinikus. Őszintén reagáltál az eseményekre, a tényekre, a kérdésekre, amelyeket föltettél magadnak.
– Azt tudod, hogy a kendőt elzárták – folytattad. – A Vatikánban van. Két hétig tartott az őrjöngés az Ötödik sugárúton a Szent Patrik-székesegyházban, ahol az Úr szemébe lehetett nézni, aztán a Vatikán elvitette és bezárta a pincébe. Nem hiszem, hogy létezne olyan nemzet, amelynek hatalma lenne akár egyetlen pillantást vetni rá.
– Hát Lestat? – érdeklődtem. – Ő hol van most?
– Megnémult és megbénult – felelted. – New Orleansban fekszik, egy kápolna padlóján. Nem mozdul. Nem beszél. Az anyja eljött hozzá. Ismered Gabrielle-et. A fia tette vámpírrá.
– Igen, emlékszem rá.
– Lestat még neki sem válaszol. Bármit látott is utazásán a mennyekben és a poklokban, nem tudja, mi az igazság. Dorának is ezt próbálta elmondani. Az után néhány éjszakával került ebbe az állapotba, hogy lejegyeztem a történetét.
– Pillantása merev, a teste ruganyos. Különös Pietá voltak, ő és Gabrielle, annak az elhagyott zárdának a kápolnájában. Lestat elméje zárt, vagy ami ennél is rosszabb: üres.
Nagyon tetszett a stílusod. Őszintén szólva, erre nem számítottam.
– Otthagytam Lestatot, mert nem segíthettem rajta, és nem érhettem el – folytattad. – Azonkívül tudni akarom, vannak-e olyan öregek, akik meg akarnak ölni; úgy kell vándorolnom és bolyonganom, hogy megismerjem annak a világnak a veszedelmeit, amelybe befogadtak.
– Nagyon nyílt vagy. Hiányzik belőled minden agyafúrtság.
– Épp ellenkezőleg, legféltettebb kincseimet gondosan elrejtem előled. – Csendesen, udvariasan elmosolyodott. – Egészen zavarba hoz a szépséged. Megszoktad? – Meg – mondtam. – És fáraszt. Ezen már túl vagyok. Hadd figyelmeztesselek, vannak öregek, akiket senki sem ismer, vagy ért. Pletykálják, hogy jártál Maharetnél és Mekarénél, akik most a legvénebbek, és ők jelentik a forrást, amelyből fakadunk. Úgy veszem észre, elvonultak tőlünk, az egész világtól, valamilyen titkos helyre, és nincs kedvük a parancsoláshoz.
– Nagyon pontosan meghatároztad – dicsértél. – Velük való találkozásom gyönyörű volt, bár rövid. Nem akarnak uralkodni senkin, Maharet pedig, amíg világ a világ, és egyetlen emberi leszármazottja is él a földön ama sok-sok ezrekből, kik tőle erednek, számon sem tartható, történelem előtti idők óta – addig se magát, se a nővérét nem pusztítja el, amivel bennünket is elpusztítana.
– Igen – mondtam –, ebben hisz Maharet, a Nagy Családban, a nemzedékekben, amelyeket nyomon követ sok-sok ezer év óta. Láttam, amikor összegyűltünk. Nem tekint gonosznak bennünket, téged, engem vagy Lestatot, hanem természetesnek, mint a tűzhányókat, az erdőtüzeket, vagy a villámot, amely halálra sújtja az embert.
– Pontosan – felelted. – Most nincs királynője a kárhozottaknak. Csak egy halhatatlan van, akitől félek, mégpedig Marius, a te szeretőd, mert ő hozta a szigorú törvényt, mielőtt elvált a többiektől, hogy tilos újabb vérivókat teremteni. Mariusnak én nem vagyok főrend. Legalábbis így mondaná, ha angol lenne.
Megcsóváltam a fejemet. – Nem tudom elhinni, hogy ártani akarna neked. Nem jött el Lestathoz? Nem jött el, hogy saját szemével lássa a kendőt?
Nemmel feleltél mindkét kérdésre.
– Akkor hallgass tanácsomra: ha megérzed Marius jelenlétét, beszélj hozzá. Szólítsd meg, ahogy engem szólítottál. Kezdeményezz olyan beszélgetést, amelynek befejezéséhez nem lesz önbizalma.
Ismét elmosolyodtál. – Milyen fortélyosan fogalmazol!
– Ám nem hiszem, hogy félned kellene tőle. Ha Marius el akart volna tüntetni a föld hátáról, már megtette volna. Nekünk ugyanattól kell félnünk, mint a halandóknak, hogy léteznek a hit és a hatalom eltérő fokozatait képviselő fajtársaink, és mi sohasem tudhatjuk, hol vannak, vagy mit művelnek. Ez az én tanácsom neked.
– Olyan jó vagy, hogy ennyi időt szánsz rám – mondtad. Sírni tudtam volna.
– Épp ellenkezőleg. Te nem ismered a csendet és magányt, amelyben bolyongok, imádkozz is, hogy ne ismerd meg soha. Most meleget adtál halál nélkül, táplálékot vér nélkül. Örülök, hogy eljöttél.
Láttam, hogy a fiatalok szokása szerint fölnézel az égre.
– Tudom, most el kell válnunk. Hirtelen felém fordultál.
– Találkozzunk holnap este! – mondtad csaknem esdekelve. – Folytatódjék ez a beszélgetés! Eljövök hozzád a kávéházba, hol merengve ülsz éjszakánként. Megtalállak. Beszélgessünk!
– Tehát már láttál ott.
– Ó, gyakran! – mondtad. – Igen! – Ismét elfordítottad tekintetedet, hogy érzelmeidet palástold. Majd visszatért hozzám sötét szemed.
– Pandora, miénk a világ, nem igaz? – súgtad.
– Nem tudom, David, de holnap este találkozom veled. Miért nem ott jöttél hozzám, ahol világosság van és meleg?
– Sokkal pimaszabb tolakodás lett volna, ha egy zsúfolt kávéházban zavarom megszentelt magányodat. Az emberek azért járnak kávéházakba, hogy egyedül legyenek, nem igaz? Így valahogy illendőbbnek tűnt. Nem akartam kukkoló lenni, de sok újonchoz hasonlóan, nekem is minden este ennem kell. Véletlenül láttuk meg egymást épp abban a pillanatban.
– Ez elbűvölő, David – mondtam. – Nagyon rég volt az, hogy bárkinek is sikerült elbűvölnie. Itt várlak holnap este.
Akkor gonosz ötletem támadt. Hozzád léptem és átöleltelek, tudva, hogy benned, újszülöttben, ki halandónak is elmennél, a rettegés legmélyebb húrját szólaltatja meg ősöreg testem hideg keménysége.
De te nem hőköltél hátra, és mikor megcsókoltam az arcodat, te is megcsókoltad az enyémet.
Most, mikor a kávéházban ülve írok... és talán próbálok többet adni neked e szavakkal, mint amennyit kérsz... azon gondolkozom, mit tettem volna, ha nem csókolsz meg, ha visszatántorodsz, a fiatalokra oly jellemző félelemmel.
David, te valóban rejtély vagy.
Látod, nem az életemmel kezdtem krónikámat, hanem azzal, ami két éjszakával ezelőtt történt közötted és köztem. Engedd meg ezt nekem, David. Hadd beszéljek rólad és rólam, és akkor talán visszaszerezhetem elveszített életemet.
Amikor ma este beléptél a kávéházba, nem nagyon törődtem a noteszekkel. Kettő volt nálad, mindkettő vastag.
Finom, ódon illata volt a bőrkötésnek, és miközben letetted őket az asztalra, csupán akkor csíptem el tartózkodó és fegyelmezett elméd villanásában, hogy a noteszeket nekem szánod.
Ezt az asztalt választottam a zsúfolt helyiség középpontjában, mintha a halandó szag és tevékenység tengelyében akarnék lenni. Neked ez tetszett. Nem féltél, tökéletesen otthon érezted magadat.
Most másik öltönyt viseltél, szédületesen modern szabásút, hozzá nagyon ízléses, mégis óvilágias fésűsgyapjú körgallért. A kávéházban minden nő, és néhány férfi is megfordult arany bőröd, sugárzó szemed után.
Mosolyogtál. Olyannak láthattál, mint egy csigát, ahogy elbújok csuklyás köpenyembe, a fél arcomat eltakaró, arany szemüveg mögé, számon egy leheletvékony réteg olcsó rúzzsal, amelynek lilásrózsaszínje a zúzódásokra emlékeztet. Nagyon csábos lehettem a kávéház tükrében, és örültem, hogy a szájam nem kell rejtegetni. Az ajkam már majdnem színtelen. Ezzel a rúzzsal mosolyoghattam.
Fekete csipkekesztyűmet viseltem, amelyen levágtam az ujjak végét, hogy tapinthassak, és a körmömet bekormoztam, nehogy kristályosan villogjon a kávéházban. Kezemet nyújtottam, és te megcsókoltad.
Ebben ismét merészséged és jólneveltséged nyilvánult meg. Majd a legmelegebb mosollyal néztél rám, olyan mosollyal, amelyben, gondolom, előző egyéniséged nyilvánulhatott meg, mert túlságosan is bölcsnek látszottál ily ifjú atlétához képest. Ámultam, mily tökéletes képmássá formáltad magadat.
– Nem is tudod, micsoda öröm ez nekem – mondtad –, hogy eljöttél, és engeded, hogy melléd üljek az asztalnál.
– Te tetted, hogy akarjam – mondtam. Fölemeltem kezemet, és láttam, miként káprázik szemed körmeimtől, amelyeknek kristályfénye átütött a kormon.
Feléd nyúltam, arra számítottam, hogy elhúzódsz, ám te átengedted meleg, barna kezedet hideg, fehér ujjaimnak.
– Találsz bennem élőt? – kérdeztem.
– Ó, igen, feltétlenül. Sugárzó és tökéletes élőt.
Kávét rendeltünk, ahogy a halandók elvárták volna, de ők el sem tudják képzelni, mennyire élvezzük az illatot és a meleget, még kavargattuk is kanalunkkal a kis csészében. Piros desszert volt előttem, és természetesen még mindig itt van. Csak azért rendeltem, mert piros – sziruppal leöntött szamóca – és áthatóan édes illatát szeretnék a méhek.
Megmosolyogtam hízelgéseidet. Örültem nekik.
Játékból gúnyolódtam is fölöttük. Hátradobtam csuklyámat, és megráztam hajamat, hogy csillogjanak a fényben sűrű sötétbarna hullámai.
Persze, ez nem jeladás a halandóknak, mint Marius vagy Lestat szőke sörénye. Én csak szeretem a hajamat, szeretem, amikor fátyolként borul vállamra, és tetszett, amilyennek láttam a szemedben.
– Valahol mélyen egy asszony van bennem – mondtam.
Most leírom magányomban a noteszbe. Ettől szerkezetet kap a közönséges pillanat, és baljós vallomás lesz belőle.
David, minél többet írok, annál izgatóbbnak találom az elbeszélés fogalmát, annál jobban hiszek az összefüggések nyomatékában, ami papíron lehetséges, ha az életben nem is.
De megint csak nem tudtam, föl akarom-e venni a tolladat egyáltalán. Beszélgettünk.
– Pandora, aki rólad nem tudja, hogy asszony vagy, az bolond – mondtad.
– Hogy haragudna Marius, amiért ez örömömre van! – feleltem.
– Ó nem. Inkább elkönyvelne egy pontot a maga javára. Elhagytam, egyetlen szó nélkül hagytam el az utolsó alkalommal – ez még azelőtt volt, hogy Lestat kis kiruccanásra indult emberi testben, jóval előbb, semhogy találkozott Memnochhal, a Sátánnal –, elhagytam Mariust, de most azt kívánom, bár feléje nyújthatnám a kezem, bár beszélgethetnék vele úgy, mint most veled!
Annyira megdöbbentél, és volt is rá okod, hiszen tudod, hogy számtalan sivár év óta semmi sem ébresztett bennem ehhez fogható szenvedélyt.
– Megírnád nekem a történetedet, Pandora? – kérdezted váratlanul. Meghökkentem.
– Ezekbe a noteszekbe – mondtad mohón. – Arról az időről, amikor éltél, amikor találkoztatok Mariusszal. Megírnád, mit akarsz Mariustól. De engem elsősorban a te történeted érdekel.
Elhűltem.
–  De miért akarsz tőlem ilyet? Nem válaszoltál.
– David, ugye, nem tértél vissza ahhoz az emberi rendhez, a Talamascához, túl sokat tudnak... Fölemelted a kezed.
– Nem, és nem is fogok; ha pedig voltak kételyeim, azokat egyszer s mindenkorra tisztáztam Maharet archívumának segítségével.
– Beengedett az archívumába, megmutatta a könyveket, amelyeket összegyűjtött a történelem során?
– Igen, hát az valami döbbenetes volt... Egy egész raktár, tele agyagtáblákkal, papírusztekercsekkel, pergamennel – olyan kultúrák prózájával és verseivel, amelyekről hitem szerint a világ semmit sem tud. Olyan könyvekkel, amelyek kiestek az időből. Természetesen megtiltotta, hogy eláruljak bármit is, amit olvastam, vagy amiről beszélgettünk. Azt mondta, túl nagy meggondolatlanságra vallana így belekontárkodni a dolgokba, és ő is attól félt, amitől te, nevezetesen, hogy elmehetek a Talamascához, régi halandó barátaimhoz. Nem tettem, és nem teszem. De ez olyan fogadalom, amelyet nagyon könnyű betartanom.
–  Miért?
– Pandora, amikor megláttam azokat a régi írásokat, akkor tudtam, hogy már nem vagyok ember. Tudtam, hogy a történelem, amely feldolgozásra vár, nem az enyém többé. – Körbesétáltattad tekintetedet a kávéházon. – Gondolom, ezerszer hallottad már ezt újonc vámpíroktól. De nézd, én szenvedélyesen hittem benne, hogy a bölcselet és az ész hidat ver számomra, amelyen nyugodtan közlekedhetek a két világ között. Nos, nincsen híd. Leszakadt.
Átsütött rajtad a szomorúság, megvillant fiatal szemedben, átütött rugalmas, újszülött húsodon.
– Tehát tudod – mondtam. Nem akartam ezeket a szavakat használni, de kijöttek belőlem. –Tudod. – Elnevettem magamat, halkan, keserűen.
– Valóban tudom. Akkor tudtam, amikor kezemben tartottam a te császári Rómád okmányait, és más, málladozó, vésett kődarabokat, amelyeket egyszerűen nem tudtam hova tenni. Nem érdekeltek, Pandora! Az érdekel, hogy kik vagyunk, mik vagyunk most.
– Döbbenetes! – mondtam. – Fogalmad sincs róla, mennyire csodállak, és mennyire vonzónak találom a habitusodat.
– Boldogan hallom – mondtad, majd felém hajoltál. – Azt nem állítom, hogy nem hozzuk magunkkal emberi lelkünket és történelmünket, mert természetesen hozzuk.
Armand mesélte valamikor régen, hogy egyszer megkérdezte Lestattól: „Hogyan értsem meg valaha is az emberi fajt?” Mire Lestat azt felelte: „Olvasd el vagy nézd meg Shakespeare összes műveit, és tudni fogsz az emberi fajról mindent, amit egyáltalán tudnod kell.” Armand megtette. Felhabzsolta a költeményeket, végigülte az előadásokat, megnézte a remek új filmeket Laurence Fishburne-nel, Kenneth Branagh-gal, Leonardo DiCaprióval. Amikor utoljára találkoztam Armanddal, így beszélt iskoláztatásáról:
„Lestatnak igaza volt. Nem könyveket adott, hanem utat a megismeréshez. Mintha csak a szívemből jönne, amit ez a Shakespeare nevű ember ír:
Holnap és holnap és holnap: tipegve
Vánszorog létünk a kimért idő
Végső szótagjáig, s tegnapjaink
Csak bolondok utilámpása voltak
A por halálba. Húnyj ki, kurta láng!
Az élet csak egy tűnő árny, csak egy
Szegény ripacs, aki egy óra hosszat
Dúl-fúl, és elnémul: egy félkegyelmű
Meséje, zengő tombolás, de semmi
Értelme sincs!

Ezt írja ez az ember”, mondta Armand, „és valamennyien tudjuk, hogy ez a tökéletes igazság, ehhez képest előbb-utóbb semmivé lesz a többi más kinyilatkoztatás, és mégis úgy tetszik, ahogy mondja, annyira szeretjük hallani, újra és újra! Emlékezni akarunk rá! Örökre meg akarjuk jegyezni minden szavát!”
Egy darabig hallgattunk. Álladat öklödre támasztottad, és lesütötted a szemed. Tudtam, hogy Armandon búsulsz, aki fölment a napba. Szerettem, ahogy szavalsz, szerettem a szavakat.
Végül azt mondtam: – Nekem ez élvezet. Ezt képzeld el: élvezem, hogy ezt szavalod nekem.
Mosolyogtál.
– Most azt akarom tudni, mit tanulhatunk – felelted. – Tudni akarom, mit láthatunk! Így hát eljöttem hozzád, a Millennium Gyermekéhez, a vámpírhoz, aki magából Akasa királynőből ivott, aki túlélt kétezer évet. Kérlek, Pandora, kérlek, írd meg ezt nekem, írd le a történetedet, írd le, amit akarsz!
Sokáig nem válaszoltam.
Majd annyit mondtam nyersen, hogy nem tehetem. Bár akkor már mocorgott bennem valami. Évezredes vitákat és szónoklatokat hallottam, láttam, miként ragyog le a költő fénye korokra, amelyeket ismertem és szerettem. Más korokat sohasem ismertem, csak bolyongtam bennük, mint tudatlan kísértet.
Igen, van itt egy mese, amit meg kell írni. Van. De abban a percben nem vallhattam be.
Te szenvedtél. Armandra emlékeztél, ahogy kilép a reggeli napfénybe. Gyászoltad Armandot.
– Volt valamilyen kapcsolat közöttetek? – kérdezted. – Bocsásd meg vakmerőségemet, úgy értem, hogy létrejött-e valamilyen kapcsolat közöttetek, amikor találkoztatok, lévén, hogy mindketten Mariustól kaptátok a Sötét Ajándékot? Tudom, hogy féltékenységről szó sincs, ezt érzem. Ha csak egy cseppnyi sérelmet éreznék benned, nem hoztam volna szóba Armandot, de nincsen más, csak üresség és csend. Tehát nem volt kapcsolat?
– Az egyetlen kapcsolat a gyász. Armand fölment a napba. A gyász pedig feltétlenül a legkönnyebb és a legegyszerűbb a kapcsolatok között. Halkan nevettél.
– Mit tehetnék, hogy vedd fontolóra kérésemet? Szánj meg, kegyes hölgy, ne tagadd meg tőlem dalodat!
Elnézően mosolyogtam. Lehetetlen, gondoltam. – Túl fals az, kedvesem – mondtam. – Túl... Behunytam a szemem.
Azt akartam mondani, túl fájdalmas az én dalom ahhoz, hogy elénekeljem.
Váratlanul fölnéztél, arcod megváltozott. Majdnem olyan voltál, mint aki tudatosan akarja önkívületbe ejteni magát. Lassan elfordítottad fejedet. Kezed kissé fölemelkedett az asztal lapjáról, mutatott valamit, majd ernyedten visszahullott.
– Mi az, David? – kérdeztem. – Mit látsz?
– Szellemeket, Pandora. Kísérteteket. Megrázkódtál, mintha ki akarnád tisztítani a fejedet.
– De hisz ez hallatlan! – tiltakoztam, bár tudtam, hogy igazat beszélsz.
– A Sötét Ajándék elveszi ezt a képességet! Már az ősboszorkányok, Maharet és Mekaré is megmondták, hogy miután elteltek Akasa vérével és vámpírok lettek, soha többé nem hallották és nem látták a szellemeket. Te nemrég jártál náluk. Beszámoltál nekik erről a hatalmadról?
Bólintottál. Nyilvánvalóan tapintatból nem mondtad ki fennhangon, hogy Maharetéknek nincs ilyen képességük, de én anélkül is tudtam. Láttam az elmédben, és magam is megállapíthattam, amikor személyesen találkoztam az ősi ikrekkel, Maharettel és Mekarével, akik lesújtották a Kárhozottak Királynőjét.
– Látok szellemeket, Pandora – mondtad rendkívül zaklatottan.
– Ha megpróbálom, mindenütt láthatom őket, és ha ők akarják, nagyon különleges helyeken is megjelennek. A Memnoch, a Sátánban Lestat is látta áldozata, Roger kísértetét.
– De az kivétel volt, a szeretet, amely valamilyen módon dacolt a halállal, vagy elhalasztotta a lélek pusztulását. Olyasmi, amit nem érthetünk.
– Látok szellemeket, de nem azért jöttem, hogy ezzel terheljelek, vagy ijesztgesselek.
– Beszélj bővebben erről – szólítottam fel. – Most mit láttál?
– Egy gyönge szellemet. Nem árthat az senkinek. Egyike a szomorú halandóknak, akik nem tudják, hogy meghaltak. Héjként veszik körül a földet. Őket hívják „földhöz kötöttnek”. De Pandora, nekem nemcsak magamat kell földerítenem.
Azzal folytattad:
– Úgy látom, minden század megteremt egy újfajta vámpírt, vagy fogalmazzunk úgy, hogy fejlődésünk ugyanúgy nem volt eldöntve előre, mint az embereké. Majd egyszer, egy éjszakán, elmesélek mindent, amit látok – ezeket a szellemeket, akiket sohasem értettem egészen halandó koromban; elmondom a titkot, amelyet Armand bízott rám, a színekről: amikor életre kelt, látta, hogy lelke szivárványló hullámokban távozik a testéből!
– Még sohasem hallottam ilyet!
– Én is látok ilyet – mondtad.
Láttam, hogy szinte elviselhetetlenül fáj beszélned Armandról.
– De mi szállta meg Armandot, hogy hitt a kendőben? – kérdeztem annyi indulattal, ami engem is meglepett. – Miért ment ki a napba? Hogy ölhette meg egy ilyen holmi Lestat eszét és akaratát? Veronika. Tudják egyáltalán, mit jelent? Vera Ikon, Igaz Kép. Sose létezett ilyen asszony, sose járt az ókori Jeruzsálemben, amikor Krisztus vitte a keresztet; az egész a papok koholmánya. Nem tudták?
Azt hiszem, megragadhattam a noteszeket, mert ahogy lenéztem, ott voltak a kezemben. Sőt, magamhoz szorítottam őket, és az egyik tollat vizsgálgattam.
– Értelem – suttogtam. – Ó, édes értelem! Tudatosság a semmiben! – Megcsóváltam a fejemet, és szeretettel mosolyogtam rád. – És vámpírok, akik szellemekkel beszélnek! Emberek, akik képesek testből testbe utazni!
Szokatlan eréllyel folytattam:
– Divatos, modern angyalkultusz. Virul a jámborság. Emberek fölkelnek a műtőasztalról, és szólnak a halál utáni életről, alagútról, ölelő szeretetről! Téged talán szerencsés időben teremtettek! Én nem tudom, mit kezdjek vele.
Mély hatást tettek rád ezek a szavak, vagy inkább az, ahogyan meghatároztam magamat. Rám is mély hatást tettek.
– Épp csak elkezdtem – mondtad –, és egyszerre lesznek társaim a Millennium csodás Gyermekei, és az utcasarki kártyavetők. Alig várom, hogy kristálygömbökbe és elsötétült tükrökbe nézhessek! Most olyanokat keresek, akiket mások őrültnek tartanak, illetve közöttünk olyanokat, akik hozzád hasonlóan láttak valamit, amit hitük szerint nem szabad megosztaniuk másokkal. Mert erről van szó, ugye? De én akkor is arra kérlek, hogy oszd meg velem. Végeztem a hétköznapi emberi lélekkel. Végeztem a tudománnyal és a lélektannal, a mikroszkópokkal, talán még a csillagokra szögezett távcsövekkel is.
Megigéztél. Mennyire komolyan gondoltad? Arcom átmelegedett a rokonszenvtől, ahogy néztelek. Azt hiszem, a szám is tátva marad az ámulattól.
– Csoda vagyok magamnak – mondtad. – Halhatatlan vagyok, és rólunk akarok tanulni! Neked van egy elmesélni való történeted, ősöreg vagy, és mérhetetlenül szomorú. Szeretlek érte, szeretem, hogy az vagy, ami, semmivel sem több.
– Minő különös dolgokat mondasz!
– Szeretet. – Vállat vontál. Fölnéztél, majd megerősítést várva tért vissza hozzám tekinteted. – Esett és esett évmilliókon át, a tűzhányók rotyogtak, az óceánok lehűltek, és aztán volt a szeretet? – Csúfondárosan megvontad a vállad a képtelen ötleten.
Nevetnem kellett. Ez már szinte túl tökéletes, gondoltam. Akkor váratlanul megfájdult a szívem.
– Ez olyan hirtelen jött – mondtam. – Mert ha van is történetem, történetecském...
– Akkor?
– Nos, az én történetem – ha ugyan van történetem – nagyon végletes. Épp azokhoz a dolgokhoz van köze, amelyekről szóltál. Hirtelen nevetnem kellett megint.
– Értelek én téged! – mondtam. – Ó, nem azt, hogy szellemeket látsz, az egymagában külön téma.
– Ám most már megértem, honnan fakad az erőd. Te leéltél egy teljes emberi életet. Téged, Mariusszal ellentétben, velem ellentétben nem életed virágjában szakítottak le, hanem akkor, amikor már közelített természetes halálod; te nem adod fejedet a földhöz kötöttek kalandjaira, és nem követed el hibáikat! Annak az elszántságával törtetsz előre, aki öregen halt meg, és egyszer csak azt látja, hogy föltámadt halottaiból! Félrerúgtad a halotti gyolcsot, és felkészültél, hogy az Olimposzra hágj?
– Vagy Oziriszhez szálljak le, a sötétség mélyére – mondtad. – Vagy Hádész árnyaihoz. Bizonyos, hogy felkészültem a szellemekre, a vámpírokra, azokra, akik a jövőbe látnak, és állításuk szerint sokadik életüket élik, felkészültem rád, gyönyörűen megőrzött, fénylő értelmedre, amely túlélte az évezredeket, de talán már majdnem mindenestül elpusztította a szívedet. Levegő után kaptam.
– Bocsáss meg – kértél. – Ez nem volt tisztességes tőlem.
– Nem, magyarázd csak meg, mire céloztál.
– Mindig a szívét veszed el áldozataidnak, igaz? A szívet akarod.
– Meglehet. Ne várj tőlem oly bölcsességet, mint talán Mariustól vagy az ősi ikrektől várhatnál.
– Vonzol magadhoz – mondtad.
– Miért?
– Mert egy mese rejlik benned; tagoltan várja szótlanságod, szenvedésed mögött, hogy leírják.
– Túl regényes vagy, barátom – mondtam. Türelmesen vártál. Úgy gondolom, érezted bennem a felbolydulást, lelkem reszketését ennyi új érzéssel szemben.
– Csekélyke kis mese ez – mondtam. Képeket, emlékeket, perceket láttam, mindazt, ami cselekvésre ösztökélheti a lelket. Láttam a hit leghalványabb lehetőségét.
Azt gondolom, te már tudtad a választ.
Tudtad, mit fogok tenni, amikor nekem még sejtelmem sem volt róla.
Tartózkodón mosolyogtál, de mohó és várakozó voltál.
Rád néztem, és elképzeltem, amint megpróbálok írni, megpróbálom kiírni magamból...
– Ugye, most azt akarod, hogy itt hagyjalak? – kérdezted. Felálltál, fogtad esőtől pettyes felöltődet, majd elegánsan lehajoltál, és megcsókoltad a kezemet.
Kezem a noteszeket markolta.
– Nem – mondtam. – Nem bírom megtenni. Tartózkodtál az ítélkezéstől.
– Gyere vissza két éjszaka múlva – mondtam. – Ígérem, akkor megkapod a noteszeidet, akkor is, ha üresek lesznek, vagy ha nem tartalmaznak mást, mint szabatosabb magyarázatát annak, hogy miért nem szerezhetem vissza elveszített életemet. Nem fogok csalódást okozni. De ne várj tőlem semmit, azon kívül, hogy eljövök, és kezedbe adom ezeket a könyveket.
– Két éjszaka – mondtad –, és itt találkozunk ismét. Szótlanul figyeltem, ahogy elhagyod a kávéházat. Most pedig láthatod, David, hogy elkezdődött. Most pedig láthatod, David, hogy találkozásunkat tettem meg bevezetésnek a történethez, amelyet a te kérésedre mesélek el.

2.
PANDORA TÖRTÉNETE

Rómában születtem, Augustus Caesar uralma alatt, abban az évben, amelyet ti Kr.e. 15-ként, azaz a „Krisztus születése előtti 15-ik évként" jelöltök.
Az általam leírt történelmi események, római nevek megfelelnek a valóságnak; nem hamisítottam meg őket, nem találtam ki semmit, nem koholtam politikai fordulatokat. Minden összefügg végzetemmel és Mariuséval. Semmit sem szerepeltetek csak azért, mert szeretem a múltat.
Családom nevét kihagytam. Azért tettem, mert történelmi név, és nem bírom rávenni magamat, hogy régi nagy hírünket, tetteinket, epitáfiumainkat beleszőjem ebbe a mesébe. Marius is elhallgatta római famíliájának nevét Lestat elől. Én sem árulom el, mert tiszteletben tartom döntését.
Augustus több mint tíz éve volt imperator; csodálatos idő volt az Rómában egy iskolázott nő számára, mert az asszonyok rendkívüli szabadságot élveztek. Volt egy gazdag szenátor apám, öt sikeres bátyám, és igaz ugyan, hogy anya nélkül nőttem fel, de görög nevelők és dajkák hadától övezve, akik bálványoztak, és teljesítették minden kívánságomat.
Ha igazán meg akarnám nehezíteni a dolgodat, David, akkor most latinul írnék. Nem teszem. Sőt, azt is bevallom, hogy veled ellentétben én csak úgy magamtól szedtem föl az angolt, és bizonyosan nem Shakespeare munkásságából tanultam.
Bolyongásaimban és olvasmányaimban az angol nyelv számos stílusrétegével találkoztam, ám tudásom nagyja ebben a században ragadt rám. Neked a köznyelvet fogom használni.
Van erre más okom is, amelyet te is megértesz, ha olvastad Petronius Satyriconjának vagy Juvenalis szatíráinak modern fordításait. A legújabb angol nyelv valósághűen tükrözi az én korom latinságát.
Ezt nem tudhatod meg a császárkori Róma hivatalos okmányaiból, ám a pompeii falfirkákból a saját szemeddel láthatod. Árnyalt nyelvet használtunk, amelyben hemzsegtek az elmés rövidítések és szóképek.
Ennél fogva abban az angol stílusban írok, amelyet megfelelőnek és természetesnek érzek.
Először is hadd szögezzem le, hogy Marius állításával ellentétben,
sohasem voltam görög hetéra. Csak mímeltem ezt az életstílust – talán régi halandó titkokra való tekintettel –, miután megkaptam Mariustól a Sötét Ajándékot. Bár lekicsinylésből is titulálhatott hetérának. Nem tudom.
Holott Marius jól ismerte famíliámat, tudta, hogy ugyanolyan szenátori, kiváltságos patrícius család, mint az övé, hogy az ő halandó őseihez hasonlóan mi is Romulusig és Remusig vezetjük vissza a származásunkat. Marius nem azért szeretett belém, mert „elbájoló karjaim” voltak, mint Lestatnak mesélte. Lehet, hogy provokációból fogalmazott ilyen közhelyesen.
Nem haragszom én rájuk, se Mariusra, se Lestatra. Nem tudom, ki értett félre ennyire.
Apám annyira hiányzik ezen az estén, amikor a kávéházban ülve írok neked, David, hogy megdöbbent az írás hatalma – az, hogy papírra vetett szavakkal idézhetem meg apám szerető arcát.
Apám szörnyű halált halt. Nem érdemeke meg, ami vele történt. Ám néhány rokonunknak sikerült életben maradni, és belőlük később újra kihajtott a család.
Apám gazdag ember volt, korának egyik milliomosa, aki a legváltozatosabb területeken ruházta be a vagyonát. Többet katonáskodott, mint kötelessége lett volna, szenátor volt, természetre csendes, megfontolt ember. A polgárháború rémségei után feltétel nélkül támogatta Augustus Caesart, és az imperator nagyon kegyelte.
Természetesen apám arról álmodott, hogy visszatér a köztársaság; mind erről álmodtunk. Ám Augustus egységgel és békével ajándékozta meg a birodalmat.
Fiatalságomban sokszor találkoztam Augustusszal, többnyire zsúfolt és érdektelen társadalmi eseményeken. Olyan volt, mint a szobrai; rövid hajú, hétköznapi arcú, szikár ember, az orra hosszú, vékony. Józan gyakorlatiasság jellemezte, mentes volt a természetellenes könyörtelenségtől, és hiányzott belőle a személyes hiúság.
Valóban áldás volt annak a szegény embernek, hogy nem látott a jövőbe, fogalma sem volt a tébolyról és a borzalmakról, amelyek utódjával, Tiberiusszal kezdődtek, és még jó sokáig tartottak, rokonainak imperatorkodása alatt.
Később értettem csak meg, micsoda páratlan teljesítmény volt az augustusi hosszú uralom. Mikor élvezhettek még egyszer a birodalom városai negyvennégy évig tartó békét?
Ó bizony, aki akkor született, az alkotás és a virágzás korában született, amikor Róma volt a caput mundi, a világ fővárosa. Így visszanézve látom, milyen erőt jelentett a hagyomány egyesülése a rengeteg pénzzel, a régi értékeké az új hatalommal.
Családunk konzervatív, szigorú, sőt kissé ómódi életet élt, noha nem nélkülöztünk semmiféle fényűzést. Apámat a kor még konzervatívabbá és még csendesebbé tette. Örvendezett unokáinak, akiknek születésekor még életerős, tevékeny férfi volt.
Bár elsősorban északon, a rajnai hadjáratokban harcolt, egy ideig állomásozott Szíriában is. Tanulmányokat folytatott Athénben. Oly hosszasan és eredményesen szolgált, hogy engedélyt kapott – épp az én felnövekedésem idején – a korai visszavonulásra a társadalmi élettől, amely a császári palota körül forgott, noha ezt akkor én még nem tudtam.
Öt fiútestvér után születtem, így azzal ellentétben, amit esetleg hallhattál a római családokról, nálunk senki sem tartott „rituális gyászt”, mert leánygyermek jött a világra. Szó sem volt róla!
Ötször állt meg apám az atriumban vagy a peristyliumban, házunk oszlopokkal, lépcsőkkel, pazar márványszobrokkal díszített, zárt udvarában, ötször emelte fel az összesereglett háznép előtt az újszülött fiút, jelentette ki, előjogával élve, hogy valóban az ő fia, egészséges, és érdemes a fölnevelésre. Ettől kezdve ő rendelkezett fiainak életével. Ha valamilyen okból nem akarta volna ezeket a fiakat, „kitetethette” volna őket, hogy éhen haljanak. Törvény tiltotta, hogy a kitett gyermekeket elorozzák rabszolgának.
Mivel apámnak már volt öt fia, némelyek elvárták volna, hogy azonnal megszabaduljon tőlem. Kinek kell egy lány? Ám apám nem tetette ki vagy tagadta meg anyám egyetlen gyermekét sem.
És mikor én születtem, mint később mesélték, sírt örömében.
– Hála az istennek, egy kis gyöngyvirág! – Könyökömön jött ki, annyiszor hallottam e történetet bátyáimtól, akik, ha rosszalkodtam –valami illetlen, vadóc, rakoncátlan dolgot műveltem – vigyorogva elismételték: – Hála az isteneknek, egy kis gyöngyvirág! – Afféle kedves csipkelődés lett belőle.
Anyám meghalt, amikor kétéves voltam; csupán kedvességére, szelídségére emlékszem. Ugyanannyi halott gyermeket szült, ahány élőt, és a korai halál eléggé elterjedt volt nálunk. Apám gyönyörű sírfeliratot fogalmazott neki, és holtáig tiszteletben tartotta emlékét. Nem nősült meg többé. Hált néhány rabszolganővel, de ebben nem volt semmi különös. Bátyáim ugyanezt tették. Római házaknál ez volt a szokás. Apám nem hozott másik feleséget más családból, hogy senki se parancsolgasson nekem.
Nem búsulok anyám után, mert túlságosan kicsi voltam. Nem emlékszem, sírtam-e, amikor nem jött vissza.
A hatalmas kertben megbújó régi, nagy, előkelő házra emlékszem, jó magasan a Palatinus-domb oldalában; a négyszögletű, belső udvarra, amelyet sok kis, egymásból nyíló, négyszögletes szoba vett körül. Márvány padló és gazdagon kifestett falak voltak lombtengerben úszó házunkban.
Apámnak én voltam az igazi kincse. Még emlékszem, milyen pompásan mulattam, amikor elnéztem bátyáimat, miként gyakorolják a vívást széles, rövid kardjukkal, vagy hallgattam, mikor nevelőik oktatják őket. Később nekem is lettek pompás tanáraim, és mire ötéves lettem, elolvastam Vergilius Aeneisét.
Szerettem a szavakat. Bevallom, még ma is szeretem kimondani, eldalolni őket. Belefeledkeztem a szavak írásának örömébe. Pár napja, David, ezt még nem mondhattam el neked. El kell ismernem, hogy tőled kaptam vissza valamit. Ebben a kávéházban nem szabad túlságosan gyorsan írnom, mert a halandók észreveszik.
No de folytassuk.
Apám szenzációsnak tartotta, hogy ilyen fiatalon tudok Vergiliust szavalni, és mit sem élvezett jobban, mint ha szerepeltethetett a lakomákon, konzervatív és kissé ósdi szenátor barátainak, sőt néha magának Augustus Caesarnak szórakoztatására. Augustus Caesar nyájas ember volt, ennek ellenére nem hinném, hogy apám túlzottan örvendett látogatásának. Gondolom, időnként szükséges volt borral és étekkel traktálni az imperatort.
Berontottam dajkámmal, csaptam egy vérforraló szavalatot, aztán kimenekítettek jó messzire, ahol nem láthattam, hogy Róma büszke szenátorai miként habzsolnak pávavelőt és garumot, nyilván tudod, mi a garum: az a borzalmas mártás, amivel a rómaiak nyakon öntöttek mindent, mint mostanában a kecsappal szokás. Tökéletesen élvezhetetlenné is tette az angolnát, a tintahalat, a struccvelőt, a meg nem született bárányt meg a többi hajmeresztő ínyencséget, amelyeket kocsiderékkal tálaltak föl a lakomán.
Az a helyzet, hogy mint tudod, a rómaiak sarkalatos erénnyé látszottak avatni a falánkságot, és a lakomák kötelezően ocsmányságba fulladtak. A vendégek felváltva jártak ki a vomitoriumba, ahol kiöklendezték az első öt vagy hány fogást, hogy helyet csináljanak a többinek. Én az emeleten vihogtam az ágyamban a nagy hahotázás és öklendezés hallatán.
Evés után következett a felszolgáló rabszolgák kollektív megerőszakolása, lett légyenek fiúk, lányok, esetleg mindkettő.
Egészen más volt a családi étkezés. Akkor úgy viselkedtünk, mint a régi rómaiak. Mindenki az asztalnál ült; apám, mint a ház ura, nem tűrt bíráló megjegyzést Augustus Caesarról, aki, mint tudod, Julius Caesar unokaöccse volt, és törvényesen nem nyilváníttatta magát császárnak.
– Ha itt az ideje, le fog köszönni – mondta apám. – Tudja, hogy most nem teheti. Fáradtabb és bölcsebb, mint amilyen nagyravágyó. Ki akar újabb polgárháborút?
Előkelő embereknek ez valóban túl sikeres idő volt a lázadáshoz.
Augustus megőrizte a békét. Nagy tiszteletet tanúsított Róma szenátusa iránt. Újjáépíttetett régi templomokat, mert úgy gondolta, hogy az embereknek szükségük van a köztársasági idők jámborságára.
Egyiptomból ingyengabonát hozatott az ínségeseknek. Rómában senki sem éhezett. Annyi káprázatos régi ünnepet, játékot, látványosságot újíttatott fel, hogy őszintén szólva, csömörünk volt tőlük, de római patriótaként természetesen minél gyakrabban részt kellett vennünk rajtuk.
Persze, az arénában tombolt a kegyetlenség. Voltak kegyetlen kivégzések, és az élethez tartozott a rabszolgaság kegyetlensége.
De ezek a mostaniak azt nem értik, hogy ezzel együtt a legszegényebb ember is szabadnak érezhette magát.
A bíróságok nem siették el az ítélkezést. Merítettek a régi törvényekből. Logikusan és jogszerűen működtek. Az emberek nyíltan előadhatták az ügyüket.
Azért jegyzem le ezt, mert ennek a történetnek az a szegletköve, hogy én és Marius oly korban éltünk, amikor a római törvény, ahogy Marius fogalmazná, nem az isteni kinyilatkoztatáson, hanem az észen alapult.
Mi egyáltalán nem hasonlítunk azokra a vérivókra, akiket a mágia és a misztérium földjeiről hoztak át a sötétségbe.
Míg éltünk, nemcsak Augustusban bíztunk, de abban is hittünk, hogy a római szenátusnak kézzel fogható hatalma van. Hittünk az állampolgári erényekben és a római jellemben; olyan életet éltünk, amelyben csak külsődleges szerepet játszott a rítus, az ima, a mágia. Az erény egyet jelentett a jellemerővel. Ez közös örökségünk, amelyet a római köztársaság hagyott rám és Mariusra.
Persze, tömérdek rabszolgánk volt: ragyogó eszű görögök, morgó kétkezi munkások, egy asszonyhad a mellszobrok és vázák fényesítésére, de a városban is hemzsegtek a felszabadított rabszolgák, akik között akadtak dúsgazdagok is.
A rabszolgáink voltak a mi népünk.
Amikor öreg görög tanárom haldoklott, apám és én egész éjszaka virrasztottunk ágya mellett. Fogtuk a kezét, míg ki nem hűlt a teste. Római házunkban senkit sem ostoroztak meg, csak ha apám parancsolta. Vidéki rabszolgáink a gyümölcsfák árnyékában lebzseltek. Intézőink jómódú emberek voltak, és kérkedő gazdagsággal öltözködtek.
Emlékszem olyan időre, amikor annyi öreg görög rabszolga élt a házunkban, hogy naphosszat elüldögélhettem közöttük a kertben, hallgatva vitatkozásukat. Nem volt más dolguk. Nagyon sokat tanultam ebből.
Rendkívül boldog gyermekkorom volt. Ha azt gondolod, eltúlzom tanultságomat, olvasd el Plinius leveleit vagy más kortárs szerzők visszaemlékezéseit, esetleg levelezéseit. Az előkelő fiatal lányok jó nevelést kaptak; a római asszony zavartalanul foroghatott a világban, többnyire nem volt szüksége férfikísérőre. Ugyanúgy kivettük a részünket az életből, mint a férfiak.
Például alig nyolcévesen jártam először sógornőim társaságában amfiteátrumban, ahol abban a kétes gyönyörűségben volt részem, hogy láthattam, miként futkosnak fejvesztve különböző egzotikus állatok, köztük zsiráfok, mielőtt lenyilaznák őket, majd egy kis csoport gladiátor kaszabolt le egy másik kis csoport gladiátort, és végül jöttek a bűnözők, akiket föletettek az éhes oroszlánokkal.
David, máig hallom azoknak az oroszlánoknak az üvöltését. Semmi sem választ el attól a pillanattól, amelyben ülök a fapadon az előkelő második sorban, és nézem a fenevadakat, miként szaggatnak szét embereket, méghozzá élvezettel nézem, mert ezt várják el tőlem, nem azért, mintha szörnyeteg lennék, hanem mert meg kell mutatnom, milyen erős lélek vagyok, akinek szeme se rebben a haláltól.
A nézők sikongattak a kacagástól, amikor férfiak és nők iszkoltak az oroszlánok elől. Voltak áldozatok, akik megtagadták a közönségtől ezt a gyönyörűséget, mert egyhelyben állva várták be az éhes oroszlánok támadását; szinte mindig tompa bódulatban tűrték, hogy elevenen falják fel őket a bestiák, mintha lelkük már akkor szárnyra kelt volna, mielőtt az oroszlán föltépte torkukat.
Emlékszem a szagra. De leginkább a tömeg zúgására emlékszem.
Megálltam a jellempróbát, nézhettem mindent. Nézhettem, amikor a bajnok gladiátort is utolérte végzete: véresen nyúlt el a homokban, miközben szívét átjárta a penge.
Ám arra is bizonyosan emlékszem, amikor apám azt morogta az orra alatt, hogy ez undorító. Az a helyzet, hogy undorodott tőle minden ismerősöm. Másokhoz hasonlóan apám is meg volt győződve róla, hogy erre a vérontásra a plebsnek van szüksége. Nekünk, patríciusoknak, a plebs kedvéért kell jelen lennünk. Egyfajta vallási jellege volt ennek a látványos kegyetlenségnek.
A vérfagyasztó szórakozások szervezése társadalmi kötelezettségnek számított.
A római élete azt jelentette, hogy sokat tartózkodott házon kívül, részt vett az eseményekben, eljárt szertartásokra és cirkuszba, mutogatta magát, érdeklődött, összejött másokkal.
Összejöttünk az Urbs előkelőivel és közrendűivel, együtt bámultuk a diadalmeneteket, az ünnepi áldozatokat Augustus oltáránál, az ősi szertartásokat, a játékokat, a kocsiversenyeket.
Ma, mikor látom a huszadik századi Nyugat filmjeiben és televízióiban az örökös ármánykodást és vérontást, azon tűnődöm, nem lehet-e, hogy az embereknek szükségük van erre? Hogy látniuk kell minden formában a gyilkolást, a vérontást, a halált? A televízió műsora szinte másból se áll, mint gladiátorok viadalaiból és vérfürdőkből. És nézd csak meg, milyen népszerűek a háborús videók!
A háborúk dokumentumaiból művészet és szórakoztatás lett.
A narrátor lágyan susog, miközben a kamera végigpásztáz a hullahegyeken, vagy a kiéhezett anyák ölében zokogó, csont-bőr gyerekeken. És ez izgalmas. Az ember nagy fejcsóválásokkal dagonyázhat a halálban. Az éjszakai adásokhoz régi filmeket vesznek elő, amelyekben férfiak halnak meg, fegyverrel kezükben.
Gondolom, azért nézzük, mert félünk. Ám Rómában azért kellett nézni, hogy megedződjünk, és ez egyformán érvényes volt nőkre és férfiakra.
Ennek az egésznek pedig az a lényege, hogy engem nem zártak el, mint egy görög nőt a hagyományos hellén családban. Nem kellett elszenvednem a korai köztársaság rigolyáit.
Tisztán emlékszem annak a kornak a szépségére, apámra, amint szívből jövő őszinteséggel kijelenti, hogy Augustus isten, és Róma még sohasem állt ennyire az istenek kegyében.
Most pedig szeretném átadni neked egy nagyon fontos emlékemet. Hadd rajzoljam meg a helyszínt. Kezdjük Vergiliusszal és költeményével, az Aeneisszel, a trójai Aeneasnak, az eszményi és magasztos hősnek a kalandjairól, aki elmenekül a borzalmaktól, amikor a híres falóból előmászott görögök Helenáért bosszút állva, lemészárolják az egész várost.
Lenyűgöző történet, mindig szerettem. Aeneas elhagyja a haldokló Tróját, vitézül elvitorlázik a gyönyörű Itáliába, és megalapítja nemzetünket.
Ebben az a lényeg, hogy Augustus mindig szerette és a poéta egész életében támogatta Vergiliust, aki köztiszteletnek örvendő költő, emelkedett és idézhető költő, jóváhagyott és hazafias költő volt. Nagyon rendjén való volt szeretni Vergiliust.
Vergilius meghalt a születésem előtt. Tízéves koromra elolvastam minden írását, de olvastam Horatiust is meg Lucretiust, rengeteg Cicerót, azon felül az összes görög kéziratunkat, amelyeknek számát sem tudom.
Apámnál nem mutogatni való látványosság volt a könyvtár, hanem olyan hely, ahol a család tagjai órákat töltöttek naponta. Apám itt írta leveleit – úgy tűnt, mintha örökösen levelezne – a szenátus, az imperator, a bíróságok megbízásából, a barátai érdekében stb.
Térjünk vissza Vergiliushoz. Olvastam egy másik római költőt is, aki még élt, ám kiesett és veszedelmesen mélyre zuhant Augustus isten kegyéből. Ő pedig Ovidius volt, az Átváltozások alkotója, és még vagy tucatnyi földhöz ragadt, vidám és malac mű szerzője.
Még túl kicsi voltam ahhoz, hogy emlékezhessek rá, amikor Augustus, aki egyébként ugyancsak szerette a költőt, megharagudott Ovidiusra, és száműzte valami borzalmas helyre a Fekete-tenger partján. Talán nem is volt az olyan borzalmas, csak az a fajta fészek, amelyről a pallérozott, nagyvárosi rómaiak elvárják, hogy borzalmas legyen. Nagyon messze esett a fővárostól, és nyüzsögtek benne a barbárok.
Ovidius sokáig élt ott, és az írásai mindeközben ki voltak tiltva Rómából. Hiába kerested őket a könyvesboltokban, a közkönyvtárakban, vagy a piacok könyves standjain.
Tudod, akkor borzasztóan fölkapták az olvasást; mindent elárasztottak a könyvek, tekercs és kódex – azaz fűzött oldalak – formájában. Sok könyvkereskedő csapatszám foglalkoztatott görög rabszolgákat, akik mást se csináltak naphosszat, mint könyveket másoltak árusítás céljára.
Tehát hogy folytassam, Ovidiusból kegyvesztett és száműzött lett, ám az olyan emberek, mint az én apám, ettől még egyáltalán nem óhajtották elégetni az Átváltozások-at, vagy Ovidius bármely munkáját, és kizárólag azért nem jártak közbe a költő érdekében, mert féltek.
A botránynak Juliához volt valami köze, aki Augustus lánya volt, és köztudottan ordas ribanc. Hogy miként keveredett bele a költő Julia  szukálkodásaiba, azt nem tudom. Talán korai fülledt költeményét, a Szerelmek-et hibáztatták, hogy az volt rossz hatással Juliára. Ráadásul Augustus idején állandóan a levegőben lógott a „megújhodás”, és fölöttébb sokat emlegették a régi erkölcsöket.
Azt hiszem, senki sem tudja, mi történt igazából Augustus Caesar és Ovidius között, de a költőt haláláig száműzték a császári Rómából.
De mire megtörtént az eset, amelyről most be akarok számolni, az én kezemben már megfordult, jó laskára olvasott alakban a Szerelmek és az Átváltozások. Apámnak is sok olyan barátja volt, akik örökösen Ovidiusért nyugtalankodtak.
Most pedig lássuk az emléket. Tízéves voltam, játékból jöttem, tetőtől-talpig porosan, borzasan, tépett ruhában robbantam be apám tágas dolgozószobájába, és lecsüccsentem kerevete lábához, hogy halljam, miről beszélget a látogatóba érkezett római méltóságokkal, akik ugyancsak lustán nyúltak el kereveteiken.
Valamennyiüket ismertem, egy kivételével, aki szőke, kék szemű és nagyon magas volt. Társalgás közben – amely java részt pusmogásból és bólogatásból állt – egyszer csak odafordult hozzám, és kacsintott.
Ő pedig Marius volt, kinek bőrét enyhén megbarnították utazásai, és szemében szépség lobogott. Három neve volt, akárcsak a többieknek, de családja nevét ezúttal sem árulom el. Én azonban ismertem. Tudtam, hogy afféle értelmiségi „rossz fiú”, „poéta” és „naplopó”. Csak azt nem mondta senki, hogy milyen gyönyörű.
Ez az élő Marius volt, akit még tizenöt év választott el a vámpírságtól. Számításaim szerint legföljebb huszonöt lehetett, bár ebben nem vagyok biztos.
Hogy folytassam, a férfiak ügyet sem vetettek rám. Kíváncsi kis eszemmel hamarosan kitaláltam, hogy Ovidiusról hoztak hírt apámnak, hogy a magas szőke, akinek olyan igéző kék szeme van, csak nemrég tért haza, és több ajándékot hozott apámnak, mégpedig kiváló másolatokat Ovidius régi és új munkáiból.
A férfiak biztosították apámat, hogy egyelőre még túl veszedelmes Ovidiusért sírni Augustus Caesar előtt, ő pedig belenyugodott ebbe. De ha nem tévedek, apám némi pénzt adott át Mariusnak, a magas szőkének Ovidius számára.
Mikor az urak távoztak, az atriumban fölmérhettem Marius teljes hosszúságát, ami oly kivételes volt rómaiban, hogy kislányosan pukkadozni kezdtem, ő pedig ismét rám kacsintott.
Rövid hajat viselt, a római katonás divat szerint, csak homlokán hagyott meg néhány fürtöt. Később, amikor vámpírrá tették, olyan hosszú volt a haja, mint most, ám akkor az unalmasan militarista római fazonra nyíratta. Ámde szőkesége napfényként tündökölt az atriumban. A legbűvöletesebb, legcsodálatosabb férfi volt, akit valaha láttam, és mily kedvesen tekintett rám!
– Te miért vagy ilyen magas? – kérdeztem, amit apám természetesen mulatságosnak vélt, és egyáltalán nem érdekelte, mit szólnak mások az ő maszatos kislányához, aki az apai karba csimpaszkodva így beszél a tiszteletreméltó társasággal.
– Gyönyörűségem – felelte Marius – azért vagyok ilyen magas, mert barbár vagyok! – Nevetett, valami csintalan magakelletéssel tudott nevetni, és úgy szólt hozzám, mintha apró úrhölggyel beszélne.
Hirtelen karmokká görbítette ujjait, és rám rohant, akár egy medve.
Rögtön beleszerettem!
– Nem, de igazán! – tiltakoztam. – Te nem lehetsz barbár! Ismerem apádat és a testvéreidet, itt laktok lejjebb a dombon. Mindig rólad beszélgetnek az asztalnál, és kizárólag kedves dolgokat mondanak!
– Ebben bizonyos vagyok – mondta, és elnevette magát.
Ereztem, hogy apám nyugtalan.
Azt nem tudtam, hogy tízéves lányt is el lehet jegyezni.
Marius kihúzta magát, és azt mondta azon a szónoklatokra és szerelmes szavakra csiszolt, szép hangján: – Anyám révén a keltáktól származom, cseppnyi szépségem, kicsi múzsám. Északi, szálas, szőke gallusok az őseim. Anyám királylány volt náluk, én legalábbis így hallottam. Tudod, kik a gallusok?
Azt feleltem, hogy természetesen tudom, és szó szerint idéztem Julius Caesart, aki Galliában, vagyis a kelták földjén folytatott győztes hadjáratot: – „Gallia három részből áll...”
Marius el volt ragadtatva. Mindenki el volt ragadtatva. Én pedig folytattam: – „Az aquitanusokat a Garonne, míg a belga törzseket a Marne és a Szajna folyók választják el a gallusoktól...”
Apám, akit addigra kissé már feszélyezett lánya lubickolása az általános figyelemben, szelíden közbeszólva biztosított mindenkit, hogy én vagyok a szeme fénye, ennél fogva nagyon elkényeztetett, tehát kéri, hogy ne tulajdonítsanak ennek jelentőséget.
Én pedig azzal toldottam meg, lévén vakmerő, és született bajkeverő:
– Kérlek, mondd meg a nagy Ovidiusnak, hogy szeretem! Mert én is azt szeretném, hogyha hazatérhetne Rómába.
Aztán darálni kezdtem a Szerelmek fülledt sorait:

S ő csak kacagott, csókjait szórta szét,
ó, hogy megrázták Jóviusz fénykezét!
Fáj volt meglátni: e csókokat más kapta.
Jaj, csak ne volna egy kettejük fajtája!

Mindenki kacagott, kivéve apámat, Marius pedig tapsolt, valósággal mámorosan a gyönyörűségtől. Több se kellett nekem! Most én rontottam rá medveként, mint ő az imént, tovább zengetve Ovidius tüzes szavait:

És mi több: e csókok forróbbak voltak,
Mint miket én hajdan szájára adtam.
S amazok, fent? Kéjjel nézték, mint nyelve behatolt.
Ez biz' rosszjel, élvvel lesték, de nyelvem is csókolt!

Apám elkapta a felső karomat. – Most már elég legyen, Lydia, fejezd be! – Mire a férfiak még harsányabban nevettek, majd szánakozva megölelgették, azután ismét nevettek.
Ám nekem kellett még egy végső győzelem e felnőtt társaság előtt.
– Kérlek, apám – mondtam –, engedd befejeznem e bölcs és hazafias szavakkal, amelyeket Ovidius mondott:
„Örülök, amiért nem jöttem hamarabb a világra! Ízlésemnek épp megfelel ez a kor..."
Ezen Marius inkább látszott hüledezni, mint mulatni, apám viszont magához ölelt, és nagyon határozottan azt mondta:
– Lydia, Ovidius ezt most nem mondaná, és ha már ekkora... ekkora tudós és filozófus vagy egy személyben, tudatnod kellene apád legdrágább barátaival, miszerint tökéletesen tisztában vagy vele, hogy Augustus jó okkal száműzte Ovidiust Rómából, ahova nem térhet vissza soha többé.
Más szavakkal: „Fogd már be a pampuládat Ovidiusról!” Ám Marius, a rettenthetetlen, a szikár, a szép, a delejes kék szemű letérdelt mellém, megfogta kezemet, megcsókolta, s így szólt:
– Tolmácsolni fogom Ovidiusnak szeretetedet, kicsi Lydia. Ám apádnak igaza van. Egyet kell értenünk az imperator tilalmával. Végül is rómaiak vagyunk. – Majd a legkülönösebb dolgot tette, mert úgy szólt hozzám, mint egy felnőtthöz: – Úgy gondolom, Augustus Caesar máris jóval többet adott Rómának, mint bárki remélni merte volna. Azonkívül ő is költő. Írt egy „Ajax” című poémát, de maga égette el, mert nem találta jónak.
Fantasztikusan éreztem magamat! Ott és akkor megszöktem volna Mariusszal bárhova!
Ám annyit tehettem, hogy körültáncoltam, amíg keresztülment a vestibulumon és kilépett a kapun. Integettem neki. Ő megállt.
– Isten veled, kicsi Lydia! – búcsúzott. Majd súgva mondott valamit apámnak. Hallottam, hogy apám azt feleli:
– Elment az eszed!
Hátat fordított Mariusnak, aki búsan mosolygott rám, majd eltűnt.
– Mit mondott? Mi történt? – faggattam apámat. – Mi baj?
– Idefigyelj, Lydia – mondta apám. – Találkoztál valaha olvasmányaidban a „jegyesség” szóval?
– Igen, apám, természetesen!
– Nos, ezek az álmokat kergető csavargók mit sem szeretnek jobban, mint eljegyezkedni egy tízéves lánnyal, ugyanis ez azt jeleni, hogy a lány még nem elég érett a házasságra, ennél fogva a vőlegény évekig élvezheti a szabadságot, anélkül, hogy az imperator helytelenítésétől kellene tartania. Bevett szokás.
– Nem, nem, apám! – mondtam. – Sohasem felejtem el őt!
Azt hiszem, másnap elfelejtettem.
Nem láttam Mariust öt évig.
Azért emlékszem rá, mert tizenöt éves lettem, már férjhez kellett volna mennem, viszont én nem akartam férjhez menni. Kicseleztem évről-évre, mímeltem betegséget, őrültséget, fékezhetetlen dührohamokat. Ám az idő egyre jobban szorított, hiszen tizenkét éves korom óta férjhez menendő hajadonnak számítottam.
Tehát álltunk együtt a Palatinus lábánál, és néztük a megszentelt ceremóniát, a Lupercaliát, az egyik ünnepséget a sok közül, amelyek elválaszthatatlanul hozzátartoztak a római élethez.
Nekünk rendkívül fontos volt a Lupercalia, amelyre nem találok párhuzamot a keresztény vallásban, de jámborságra vallott örömünket lelni benne, és erényes római polgár nem is maradhatott el az ünnepről.
Mellesleg remek szórakozás volt.
Tehát ott álltam más lányokkal Lupercus barlangjának közelében, és figyeltem, amint az arra az évre kiválasztott két ifjút bekenték a kecskeáldozat vérével, majd rájuk borították az áldozati állatok véres irháját. Nem láttam valami jól, de többször vettem már részt az ünnepségen, és néhány éve, amikor két fivérem futott az ünnepségen, az első sorba tolakodtam, nehogy lemaradjak valamiről.
Így jól láthattam, amikor a két ifjú elindul, hogy külön-külön, futva megkerülje a Palatinus dombot. Előre mentem, mert ezt kellett tennem. Az ifjak könnyedén ráhúztak egy kecskebőr-szíjjal a lányok karjára, hogy megtisztítsanak, és termékennyé tegyenek bennünket.
Most is előreléptem, megkaptam a szertartásos ütést, aztán hátraléptem, és arra gondoltam, miért nem vagyok férfi, hogy én is velük futhatnám körbe a dombot. Nálam halandó életem egyetlen szakaszában sem számítottak ritkaságnak a hasonló gondolatok.
Támadt néhány gunyoros gondolatom a „megtisztításról”, ám akkor már illedelmesen viselkedtem a nyilvánosság előtt, semmiért nem hoztam volna szégyenbe apámat vagy fivéreimet.
Mint tudod, David, ezeknek a kecskebőrből vágott csíkoknak Februa a neve, és ebből ered a február szó. Ennyit a nyelvről, és a mágia hordalékáról, amelyet öntudatlanul sodor. A Lupercaliának bizonyosan Romulushoz és Remushoz volt valami köze, sőt, talán ősi emberáldozatok visszhangzottak benne. Végül is kecskevérrel kenték be az ifjak arcát. A hideg borzongat tőle, mert az etruszkok idejében, jóval az én születésem előtt, akár sokkal kegyetlenebb szertartás is lehetett.
Lehet, hogy Marius ebből az alkalomból látta meg a karjaimat, ugyanis lemeztelenítettem őket a szertartásos ütéshez, majd pedig, miután már akkor hajlamos voltam a magamutogatásra, nagy kacarászva álldogáltam ott a lányokkal, miközben a férfiak folytatták a futást.
Észrevettem Mariust a tömegben. Engem nézett, majd ismét a könyvét. Milyen különös. Egy fatörzsnek támaszkodott, és írt. Senki sem csinálta ezt, hogy egy fa törzsének támaszkodjék, egyik kezében könyvet tartson, a másikkal írjon. A rabszolga mellette állt a tintatartóval.
Marius haja hosszú és gyönyörű volt. Egészen vad.
Mondtam apámnak: – Odanézz, ott van Marius barátunk, a magas barbár, és ír.
Apám elmosolyodott: – Marius mindig ír. Marius nagyon ért az íráshoz, ha máshoz nem is. Fordulj meg, Lydia, és maradj csöndben.
– De rám nézett, apám! Beszélni akarok vele!
– Nem beszélsz, Lydia! Még csak egy kis mosollyal sem ajándékozod meg!
Hazafelé kérdezem apámat:
– Ha már mindenképpen férjhez akarsz adni – ha már az öngyilkosságot leszámítva semmilyen eszközzel se védhetem ki ezt a gusztustalan fejleményt, miért nem adsz Mariushoz? Nem értem. Gazdag vagyok. Ő is gazdag. Tudom, hogy az anyja csak egy barbár gallus királylány volt, de az apja örökbe fogadta.
– Hol tanulsz te ilyeneket? – kérdezte apám megsemmisítően, és megtorpant az úton, ami rossz jel volt. A tömeg szétnyílt és kikerült bennünket.
– Nem kellett tanulnom, ezt mindenki tudja. – Megfordultam. Marius a közelben ácsorgott, és engem nézett. – Apám – mondtam – kérlek, hadd beszéljek vele!
Apám letérdelt. A tömeg sűrűje akkor már elvonult.
– Lydia, tudom, hogy ez most borzasztó neked. Helyt adtam minden kifogásodnak udvarlóid ellen. De hidd el nekem, maga az imperator helytelenítené, ha ilyen bolond vándor historikushoz mennél feleségül, mint Marius! Sohasem katonáskodott, nem lehet tagja a szenátusnak, lehetetlen. Ha férjhez mész, jó partit fogsz csinálni.
Ahogy elindultunk, ismét hátranéztem, hogy hová lett Marius a sokaságban, de nagy meglepetésemre még mindig mozdulatlanul állt, és engem figyelt. Lobogó hajával nagyon emlékeztetett Lestatra, a vámpírra. Magasabb Lestatnál, egyébként ugyanaz a karcsúságában is izmos alak, feltűnően kék szem; arcának csontszerkezete is ugyan olyan, már-már kifinomult szépségű.
Elfordultam apámtól, és futottam hozzá.
– Nos, én a feleséged akartam lenni – közöltem –, de apám nemet mondott.
Sohasem felejtem el az arcát. De mielőtt megszólalhattam volna, utolért apám, és rákezdte a legőrjítőbben tiszteletre méltó modorban:
– Nos, Marius, hogy ízlik a bátyádnak a hadsereg? És hogy állsz a históriáddal? Hallom, hogy már tizenhárom kötetet írtál.
Azzal elment, és a szó szoros értelmében elcipelt engem is.
Marius nem mozdult, nem válaszolt. Mi hamarosan elvegyültünk a tömegben, amely fölfelé igyekezett a dombon.
Egész életünk megváltozott abban a pillanatban, de nem volt rá mód, hogy ezt akár Marius, akár én tudhassam.
Húsz év múlva találkoztunk legközelebb.
Akkor én harmincöt éves voltam, és elmondhatom, hogy több értelemben is a sötétség birodalmában találkoztunk.
Engedd meg, hogy kitöltsem az időközt.
Kétszer mentem férjhez, engedve a császári ház nyomásának. Augustus azt akarta, hogy mindenkinek legyenek gyerekei. Nekem egy se lett, bár férjeim bőségesen nemzettek utódokat a rabszolgalányoknak. Így törvényesen elváltam mind a két alkalommal, és utána elhatároztam, hogy visszavonulok a társaságtól, hogy Tiberius imperator, aki ötvenévesen lépett a császári trónra, és Augustusnál jóval szemforgatóbb puritán volt a közéletben, és rigolyásabb zsarnok a családi tűzhely mellett, ne szólhasson bele az életembe. Ha megülök otthon, nem járok lakomákra, mulatságokra, nem sündörgök Augustus özvegye és Tiberius anyja, Livia Augusta körül, akkor talán nem nyaggatnak, hogy legyek mostohaanya! Otthon maradok én. Törődnöm kell az apámmal. Megérdemli. Igaz, hogy makkegészséges, de akkor is öreg.
Minden tiszteletem említett férjeimé, kiknek neve nemcsak lábjegyzet a római történelemben, de én bizony vacak feleség voltam.
Hatalmas magánvagyont kaptam apámtól, nem hallgattam senkire, kizárólag a saját akaratom szerint hódoltam a szerelemnek, és ezt mindig sikerült keresztülvinnem, mert elegendő szépséggel voltam megáldva, hogy a férfiak szenvedjenek miattam.
Férjeim bosszantására csatlakoztam Ízisz kultuszához, csak hogy addig se kelljen társaságukban lennem, és kedvemre időzhessek Ízisz templomában. Rengeteg időt töltöttem ott, és megismerkedtem érdekes asszonyokkal, akiknek néhánya sokkal fesztelenebb és vakmerőbb volt annál, amilyen én valaha is mertem lenni. Érdekeltek a szajhák. Úgy láttam ezeket a laza erkölcsű, pompás nőket, mint akik át tudtak lépni egy korlátot, amelytől én, apám szerető leánya, mindig vissza fogok rettenni.
Tagja lettem a gyülekezetnek, majd egy titkos szertartáson be is avattak, és felvonultam minden körmenetben, amelyet Ízisz tartott Rómában.
A férjeim utálták ezt. Talán ezért maradtam el a templomból, amikor hazaköltöztem apámhoz. Talán jól is tettem, bár az ember döntései nem alakíthatják egykönnyen a sorsot.
Mármost Ízisz importált istennő volt, aki természetesen Egyiptomból került hozzánk, és a régivágású rómaiak ugyanúgy gyanakodtak rá, mint a szörnyű Cybelére, a Levante Nagy Istenanyájára, akinek férfi imádói kasztrálták magukat. Az egész város tele volt ezekkel a „keleti kultuszokkal”, és a konzervatív lakosság rémesnek tartotta őket.
Ezek nem az értelem, hanem az önkívület vagy a mámor kultuszai voltak, és teljes újjászületést kínáltak a beavatottnak.
Ehhez a tipikus konzervatív római túlságosan gyakorlatias volt. Nálunk csak egy sültbolond nem tudta ötéves korára, hogy az istenek kitalációk, a mítoszok pedig ujjból szopott mesék. Ám Ízisznek volt egy jellegzetessége, amelynek folytán rendkívül távol állt a kegyetlen Cybelétől. Ízisz istennő szerető anya volt. Ízisz mindent megbocsátott azoknak, akik imádták. Ízisz ősibb volt a teremtésnél. Ízisz türelmes és bölcs volt.
Ezért volt az, hogy a leghitványabb asszony is imádkozhatott a templomában. Ezért volt az, hogy sohasem utasítottak ki senkit.
A Boldogságos Szűzhöz hasonlóan, kit ma egyaránt imádnak Keleten s Nyugaton, Ízisz Királyné ugyancsak isteni módon foganta isteni gyermekét. A maga erejéből termékenyült meg a halott és kasztrált Ozirisz élő magjától. Sokszor ábrázolták képeken és szobrokon, amint ölében tartja isteni fiát, Hóruszt, és ártatlanul csupasz kebléből táplálja a kisded istent.
Ozirisz pedig a halottak országán uralkodik, amióta hímtagja örökre elveszett a Nílus vizében, ahol azóta is kifogyhatatlanul ontja a magot, megtermékenyítve az évenkénti áradásban Egyiptom pompás televényeit.
Templomunkban isteni zene szólt. Sistrumot, egyfajta merev kis fémlantot, fuvolát és csengős dobot használtunk. Együtt táncoltunk és énekeltünk. Ízisz litániái finomak és kéjesek.
Ízisz volt a hajózók királynője, igen hasonlóan Máriához, akit majd úgy szólítanak: „Miasszonyunk, a Tenger Csillaga”.
Szobrát oly pazar körmenet vitte évente a tengerhez, hogy egész Róma megfordult az állatfejű egyiptomi istenek, a virágtenger, az Anya és a Királynő szobra után. A levegő sűrű volt a himnuszoktól. Ízisz papjai és papnői fehér patyolatot viseltek. A magasra emelt márványszobor fejedelmi görög köntösben, görög frizurával ábrázolta az istennőt, kezében a szent sistrummal.
Ez volt az én Íziszem. Utolsó válásom után elpártoltam tőle. Apám nem kedvelte a kultuszt, én is kiszórakoztam magamat. Mióta szabad asszony lettem, már nem bámultam a prostituáltakat. Sokkal jobb sorsom volt annál. Vezettem a házat, apám pedig, noha még fekete volt a haja és feltűnően éles a szeme, eléggé megöregedett ahhoz, hogy az imperator békén hagyjon.
Nem mondhatnám, hogy sokat gondoltam volna Mariusra. Évek óta nem említette senki. A Lupercalia után el is felejtettem. Nem volt az a földi erő, ami elválaszthatott volna apámtól. Bátyáimnak kedvezett a szerencse. Jól nősültek, gyerekeik születtek. Ők is hazajöttek a határokról, ahol kemény csatákban védelmezték az Imperiumot.
Luciust, legfiatalabb bátyámat nem nagyon szerettem. Mindig hajlamos volt az aggodalmaskodásra, nem tartóztatta meg magát az ivástól, sőt a szerencsejátéktól sem, amivel sok keserűséget szerzett a feleségének.
Lucius feleségét szerettem, de szerettem az összes sógornőmet, unokaöcsémet és húgomat is. Szerettem, ha a gyerekcsapatok megszállták a házat, és úgy visongtak, futkostak, tomboltak „Lydia néni áldásával”, ahogyan otthon sohasem volt szabad.
Legidősebb fivéremnek, Antoniusnak minden adottsága megvolt ahhoz, hogy nagy ember legyen. Megvolt hozzá a képzettsége, a gyakorlata, az iskolái. A sors akkor fosztotta meg a nagyságtól, amikor az már csak egy karnyújtásnyira volt a bátyámtól.
Antonius egész életében egyszer követett el bolondságot: amikor félreérthetetlenül közölte velem, hogy Augustust a felesége, Lívia mérgezte meg, hogy fia, Tiberius, császár lehessen. Csak hárman voltunk a szobában: apám és mi. Apám keményen rászólt a fiára:
– Antonius, ezt ki ne mondd még egyszer! Se itt, se másutt! – Fölállt, és minden előzetes tervezgetés nélkül, a pillanat ihletében összefoglalta későbbi életünket: – Tartsd távol magadat a császári palotától, tartsd távol magadat a császári családtól, ülj a játékokon az első sorban, ne hiányozz a szenátusból, de ne avatkozz bele viszályaikba és cselszövéseikbe!
Antonius igen megharagudott, de nem apámra.
– Kizárólag annak a két embernek mondtam, akinek elmondhatom, neked és Lydiának! Gyűlölök együtt enni olyan asszonnyal, aki a tulajdon férjét mérgezte meg! Augustusnak vissza kellett volna állítania a köztársaságot! Tudta is, amikor már halála közelített!
– Igen, és azt is tudta, hogy nem állíthatja vissza. Egyszerűen lehetetlen. A birodalom északon Britanniáig ér, keleten Parthiáig, és magába foglalja Észak-Afrikát. Ha jó római akarsz lenni, Antonius, állj föl a szenátusban, és fejtsd ki a véleményedet. Tiberius bátorítja ezt.
– Ó, apám, mennyire ámítod magad! – szólt Antonius.
Apám véget vetett a vitának.
Pontosan azt az életet éltük, amit leírt.
A lármás római tömeg kezdettől nem kedvelte Tiberiust. Túlságosan öreg volt, túlságosan sótlan, túlságosan unalmas, túlságosan puritán, és ugyanakkor túlságosan zsarnoki.
Ám volt egy jó oldala azon kívül, hogy nagyon szerette és behatóan ismerte a filozófiát: kiváló katona volt. Márpedig egy imperatornál ez a legfontosabb követelmény.
A csapatok tisztelték.
Tiberius megerősítette a palotát őrző pretoriánus gárdát, és rábízta az ügyintézést egy Seianus nevű emberre. Viszont nem hozta Rómába a légiókat, és gyönyörűen tudott szónokolni a személyiségi jogokról meg a szabadságról, mármint ha az ember kibírta ébren, hogy meghallgassa. Szerintem Tiberius mélakóros volt.
A szenátus őrjöngött a türelmetlenségtől, amikor a császár nem volt hajlandó döntéseket hozni. A szenátorok sem akartak dönteni! Ám ez még viszonylag veszélytelennek tűnt.
Aztán bekövetkezett egy szörnyű baleset, aminek következtében szívem mélyéből meggyűlöltem az imperatort, és végképp elveszítettem hitemet úgy Tiberiusban, mint vezetői képességeiben.
Az eset Ízisz templomában történt. Valami fortélyos és rosszindulatú ember, Anubisz egyiptomi istennek állítva magát, a templomba csalta az istennő egyik előkelő hívőjét, és véle hált, bár el nem tudom képzelni, mi módon tehette ennyire lóvá az asszonyt.
Máig az a véleményem, hogy ő volt Róma történelmének legbutább asszonya. Noha lehetséges, hogy nemcsak a butaságnak volt köze hozzá.
Tehát a templomban esett meg az eset.
Utána pedig ez az ember, ez az ál-Anubisz odaáll az előkelő, erényes matróna elé, és a legparasztibb egyszerűséggel közli vele, hogy meghágta! Az asszony sikítva rohant a férjéhez. Irtózatos botrány lett a dologból.
Most örültem csak neki, hogy évek óta nem fordultam meg a templomban.
Hanem amit a császár tett, az borzasztóbb volt annál, amit képzelni mertem volna.
A templomot földig romboltatta, Ízisz összes hívőjét száműzte Rómából, néhányat kivégeztetett. Papjainkat és papnőinket egy szálig megfeszíttette, hogy lassú halált haljanak mindenki szeme láttára, és addig függjenek a kereszten, amíg le nem rohadnak róla.
Apám bejött a szobámba. Ízisz apró oltárához lépett. Fogta a szobrot, és szétzúzta a márványpadlón. Azután fogta a nagyobb darabokat, és azokat is összemorzsolta. Porrá őrölte Íziszt.
Bólintottam.
Azt vártam, hogy apám elítél régi szokásaimért. Mélyen elszomorított és megrendített, ami történt. Más keleti kultuszokat is üldöztek. A császár birodalom-szerte meg akarta vonni különböző templomoktól a menedékjogot.
– Ez az ember nem akar Róma imperatora lenni – mondta apám. – Eltorzította a kegyetlenség és a veszteségek. Merev, unalmas, és retteg az életéért! Aki nem akar imperator lenni, abból nem lehet imperator. Most nem.
– Még lemondhat – véltem szomorúan. – Örökbe fogadta Germanicus Julius Caesart, a fiatal tábornokot. Vagyis Germanicus lesz az örököse, ugye?
– Mi jót tett Augustus korai örököseinek az adoptálás? – kérdezte apám.
– Hogy érted ezt?
– Használd az eszedet – szólt apám. – Nem játszhatjuk tovább, hogy köztársaság vagyunk! Meg kell határoznunk az imperator tisztségét, és illetékességének határait! Ki kell dolgoznunk valamilyen más öröklési rendet is a gyilkosságon kívül!
Megpróbáltam csitítani.
– Apám, hagyjuk el Rómát! Utazzunk el tuscaniai házunkba! Ott mindig olyan gyönyörű!
– Hát éppen ezt nem tehetjük, Lydia – mondta. – Nekem itt kell maradnom. Hűséggel tartozom imperatoromnak. Ez a kötelességem a családom iránt. Helyt kell állnom a szenátusban.
Néhány hónap múlva Tiberius keletre küldte szép ifjú unokaöccsét, Germanicus Julius Caesart, mert Rómában túlságosan imádták. Mint említettem, a nép a szívével ítélt.
Azon az estén nagyon mulatságos eposzt rögtönöztem. Apám nevetett. Elszundított kerevetén. Majd hirtelen azt mondta, mintha önkívületből szólna:
– Lydia, ne maradj magányos miattam! Menj férjhez szerelemből! Nem szabad feladnod!
Mire megfordultam, már mélyen aludt ismét.
Két héttel, vagy talán egy hónappal később, életünk máról holnapra véget ért.
Egy napon arra jöttem haza, hogy senki sincs a házban, azt a két, rémült öreg rabszolgát leszámítva – tulajdonképpen Antonius bátyám rabszolgáihoz tartoztak –, akik beengedtek, majd kapkodva elreteszelték az ajtót.
Besiettem a hatalmas vestibulumon és a peristyliumon keresztül az ebédlőbe, ahol megdöbbentő látvány fogadott.
Apám csatához öltözött, karddal, tőrrel, csupán a pajzsa hiányzott. Még vörös köpenyét is felcsatolta. Mellpáncélja kifényesítve villogott. A padlót bámulta mereven. A padlót felbontották. Feltárult a nemzedékek óta lefedett, ősi tűzhely. Ez volt házunk első szobája Róma hajnalán; e körül a tűzhely körül gyűlt össze, imádkozott és evett a család.
Én még sohasem láttam. Megvoltak a magunk házi oltárai – de ez, a kormos köveknek ez az irdatlan köre! Még hamu is volt benne! Milyen félelmetes volt, milyen szent!
– Az istenekre, mi történik itt? – kérdeztem. – Hol a háznép?
– Elmentek – mondta. – A rabszolgákat fölszabadítottam, és elzavartam őket. Csak téged vártalak. Most neked kell távoznod!
– Nélküled soha!
– Nem tűrök engedetlenséget, Lydia! – Még sohasem láttam ilyen esdeklőnek, és mégis fenségesnek az arcát. – Kint vár a társzekér, amely levisz a partra, és egy zsidó kereskedő, legmegbízhatóbb barátom, aki elmenekít hajóval Itáliából! Azt akarom, hogy menj! A pénzedet már levitettem a hajóra. A ruháidat is. Mindenedet. Ezekben az emberekben megbízom. De azért fogd ezt a tőrt. – Elvett egy tőrt a közeli asztalról, és a kezembe nyomta. – Eleget figyelted a bátyáidat, hogy tudd, miként használd – mondta. – És vedd még ezt. – Egy zacskóért nyúlt. – Arany, az a pénz, amelyet az egész világon elfogadnak. Vedd és menj!
És Germanicus volt a kijelölt örökös! Ám a féltékeny Tiberius hallani se bírta, hogy a plebs üvöltve magasztalja unokaöccsének győzelmeit. Legyen csak Germanicus minél messzebb Rómától.
Így a szeretetre méltó, kedves fiatal tábornok elutazott keletre, Színába; eltűnt a római nép szerető tekintete elől, a birodalom magjából, ahol a plebs el tudta dönteni a világ sorsát.
Valamennyien arra számítottunk, hogy előbb-utóbb újabb háború lesz északon. Utolsó hadjáratában Germanicus ugyancsak odavágott a germán törzseknek.
Bátyáim színes részletekkel fűszerezve meséltek róla a vacsoraasztal mellett.
Elmondták, miként tértek vissza, hogy bosszút álljanak Varus tábornokért és légióiért, akiket ocsmányul lemészároltak a teutoburgi erdőben. Csak szólítsák őket, és mennek ismét, hogy befejezzék a munkát! Bátyáim pontosan azok a régi vágású patríciusok voltak, akik meghallják az ilyen hívást.
Aztán pletykálni kezdték, hogy a delatorok, a testőrség hírhedt besúgói egyharmadát kapják azok vagyonának, akiket föladnak. Én ezt iszonyúnak találtam. Apám a tejét csóválva jegyezte meg: – Ez Augustus alatt kezdődött.
– Igen, apám – feleltem –, de akkor a tett számított árulásnak, és nem a szó.
– Eggyel több ok, hogy egy szót se szóljunk. – Fáradtan hátradőlt. – Dalolj, Lydia. Hozd a lantodat. Zengj nekem komikus eposzt, mint hajdanán.
– Vén vagyok én már ahhoz – mondtam, bolondos, malackodó szatíráimra gondolva, melyeket oly könnyedséggel rögtönöztem Homérosz nyomán, hogy mindenki elámult. De azért kaptam apám ötletén. Oly tisztán emlékszem arra az estére, hogy nem tudom most elszakítani magamat az írástól, holott tudom, mily fájdalmakat kell megvallanom és feltárnom.
Mit jelent az írás? David, még többször fogsz találkozni ezzel a kérdéssel, mert minden oldal gyarapítja tudásomat – látom a mintákat, melyek eddig elillantak szemem elől, és álmokra késztettek élet helyett.
Mindig volt nálam tőr, a felkaromra szíjazva, de most nem botránkoztathattam meg őt ezzel. Övembe szúrtam a tőrt, és elvettem a zacskót.
– Apám, én nem félek melletted maradni! Ki fordult ellenünk? Apám, te Róma szenátora vagy! Bármivel is vádoljanak, jogod van rá, hogy a szenátus tárgyalja ügyedet!
– Ó, az én drága, éles eszű lányom! Gondolod, hogy az a gaz Seianus és besúgói nyíltan előállnak vádjaikkal? Pribékjei, a speculatorok már le is csaptak bátyáidra, feleségeikre és gyermekeikre. Ezek itt Antonius rabszolgái. Fivéred küldte őket, miközben harcolt, mielőtt meghalt volna, hogy figyelmeztessenek bennünket. A fiát a szeme láttára csapták a falhoz. Lydia, menj!
Természetesen tudtam, hogy a családirtás római szokás, hogy az elítéltnek a feleségét és a gyerekeit is legyilkolják. Még törvény is volt róla. Az ilyen esetekben pedig, ha híre ment, hogy az imperator kiejtett a kegyeiből valakit, bármelyik ellensége megelőzhette a hóhérokat.
– Velem jössz – mondtam. – Miért maradnál itt?
– Rómaiként fogok meghalni a házamban – felelte. – Most pedig menj, ha szeretsz engem, poétám, dalnokom, filozófusom, Lydiám! Menj! Nem tűrök ellenszegülést! Életem utolsó óráját azzal töltöttem, hogy megszervezzem menekülésedet. Csókolj meg és engedelmeskedj!
Hozzárohantam, megcsókoltam az ajkát, és a rabszolgák azonnal elvezettek a kerten át.
Ismertem apámat. Nem lázadhattam végakarata ellen. Tudtam, hogy mint régi vágású római, valószínűleg megöli magát, mielőtt a speculatorok rátörnék az ajtót.
A kapuhoz értem, már láttam a zsidó kereskedőket és társzekerüket, de nem bírtam tovább menni.
Mert ezt is láttam.
Apám fölvágta az ereit, és most körbe-körbe járt a házi tűzhely mellett, miközben csuklójából folyt a padlóra a vér. Ő maga vágta föl a csuklóit! Egyre sápadtabb lett járás közben, a tekintetében pedig volt valami, amit majd csak később érthetek meg.
Hangos reccsenés hallatszott. Az ajtót betörték. Apám megtorpant. Két pretoriánus jött ellene, kiknek egyike így gúnyolta:
– Miért nem fejezed be, Maximus? Miért nem takarítod meg nekünk a fáradságot? Csináld!
– Büszkék vagytok magatokra? – kérdezte apám. – Gyávák! Szerettek családokat irtani? Mennyit kaptok érte? Harcoltatok valaha igazi csatában? Nosza, haljatok meg velem!
Elfordult tőlük, kirántotta tőrét és kardját, és mielőtt azok megrohanták volna, váratlan és többszöri döfésekkel leterítette őket.
Megtántorodott, mintha ájulás kerülgetné. Fehér volt az arca. Csuklójából még mindig folyt a vér. A szeme fennakadt.
Eszelős tervek örvénylettek agyamban. Föl kell tennünk a szekérre! Ám egy igazi római, amilyen az én apám volt, ebbe sohasem egyezett volna bele.
A héberek, egy ifjú és egy öregecske, váratlanul elkapták karjaimat, és vonszoltak volna ki a házból.
– Esküt tettem, hogy megmentelek – szólt az öregember –, és nem fogom megszegni miattad régi barátomnak tett eskümet!
– Engedjetek el! – suttogtam. – Be akarom várni, amíg vége!
Nem volt nehéz leráznom e szelíd, udvarias embereket; sarkon fordultam és mintegy nagy messzeségből láttam apám testét a tűzhely mellett. A tulajdon tőrével ölte meg magát.
Feldobtak a társzekérre. Behunytam a szememet, tenyeremmel betapasztottam a számat. Puha párnák, vég kelmék között zötyögtetett a szekér, miközben nagyon lassan kanyargott velem lefelé a Palatinus-dombról.
Katonák ordítottak ránk, hogy takarodjunk az útból.
– Nagyot hallok, uram — mondta az öreg héber —, mit mondtál?
Tökéletesen bevált. A katonák elvágtattak mellettünk.
A héber tudta, mit csinál. Akárhogy rohant körülöttünk a sokaság, ő csak baktatott.
A fiatal hátra jött a szekér végébe. – A nevem Jákob – mondta.
– Vedd csak föl ezeket a fehér lepleket. Most olyan vagy, mint egy keleti asszony. Ha kérdeznének a kapunál, vond fátyolodat az arcod elé, és tégy úgy, mintha nem értenéd.
Elképesztő, milyen könnyen jutottunk át Róma kapuin. Csak annyi volt, hogy üdv, Dávid és Jákob, szerencsével jártatok?
Fölkísértek egy jókora kereskedő gályára, a szokásos vitorla, gályarabok, majd elvezettek egy apró, sivár, deszkafalú fülkéhez.
– Ennyit adhatunk – mondta Jákob. – Máris vitorlát bontunk. –Hosszú, hullámos barna haja és barna szakálla volt. Földig érő, csíkos köntöst viselt.
– Sötétben? – kérdeztem. – Sötétben hajózunk?
Szokatlan volt.
Ám amikor megmerültek az evezők, kihúztunk a kikötőből, a hajó beállt a megfelelő távolságra a parttól, és elindult dél felé, már láttam, miért csináljuk.
Végig Itália gyönyörű délkeleti partja mentén, fényárban úsztak a pompás villák százai. Fároszok lobogtak a sziklákon.
– Nem látjuk a köztársaságot soha többé – jegyezte meg Jákob fáradtan, mint egy igazi római polgár. Szerintem az is volt. – Ám apád utolsó akaratát teljesítettük. Most már biztonságban vagyunk.
Odajött az öregember, és megmondta, hogy a neve Dávid, majd nem győzött mentegetőzni, hogy nem bocsáthatnak a rendelkezésemre nőcselédet. Én voltam az egyetlen asszony a hajón.
– Ó, kérlek, verd ki a fejedből ezeket a gondolatokat! Miért vállaltátok ezt a kockázatot?
– Hosszú évek óta állunk üzleti kapcsolatban apáddal – felelte David. – Évekkel ezelőtt, amikor kalózok süllyesztették el hajóinkat, apád magára vállalta adósságainkat, ismét megbízást adott nekünk, és mi ötszörösen fizettük vissza, amivel tartoztunk. Apád kincseket küldött veled. A rakomány közé vannak rejtve, úgy hoztuk ide őket, mint csipcsup semmiségeket.
Bementem a kabinba, és leroskadtam a keskeny ágyra. A tekintetét elfordító öregember takarót hozott.
Lassan derengeni kezdett bennem a felismerés. Végig arra számítottam, hogy elárulnak.
Nem voltak szavaim, nem voltak mozdulataim. Nem maradt bennem érzés. A fal felé fordítottam a fejemet.
– Aludj, úrnő – mondta Dávid.
Lidérces álmot láttam, amihez fogható álom még egyszer sem látogatott. Egy folyó közelében voltam. Vért akartam inni. A magas fűben várakoztam, hogy elkaphassam valamelyik falusit, és mikor vállánál fogva megragadtam ezt a szegény embert, nyakába vágtam tépőfogaimat. Szájam megtelt édes vérrel. Szavakkal nem lehet leírni, milyen édes és részegítő volt – ezt még álmomban is tudtam. De mennem kellett tovább. Az ember már majdnem meghalt. Elejtettem. Nála veszedelmesebbek üldöztek. És még egy másik szörnyűség is fenyegetett.
Egy templom romjaihoz értem, távol a mocsártól. Ez itt sivatag volt, csak úgy, hipp-hopp kerültem át a limányból a homokba. Féltem. Közeledett a reggel. El kellett bújnom. Azonkívül vadásztak rám. Az édes vért emésztve léptem be a templomba. Nem volt hová bújnom! A hideg falhoz tapadtam. A falakat televésték képekkel. De nem volt fülke, nem volt rejtekhely számomra.
Még napkelte előtt el kellett volna jutnom a dombok közé, de nem bírtam. Egyenesen szembe mentem a nappal!
A dombok mögül hirtelen felsütött a gyilkos fény. A szemem elviselhetetlenül fájt, mintha égne. – A szemem! – kiáltottam, és el akartam takarni, de elborított a láng. Sikoltottam. – Átkozott légy, Amon-Ré! – Egy másik nevet kiáltottam. Tudtam, hogy Íziszt jelenti, de nem az a név volt, egy másik megszólítása röppent el ajkamról.
Felriadtam. Úgy ültem föl az ágyon, mintha rugó lökne, és vacogtam.
Az álom olyan életszerű volt, akár egy látomás, és az emlékezet mély húrjait pendítette meg bennem. Lehetséges, hogy éltem már korábban is?
Kimentem a fedélzetre. Rendben volt minden. Még tisztán látszott a part és a fároszok, a hajó suhant. Bámultam a tengert, és vért akartam.
– Ez lehetetlen. Ez valami gonosz előjel, a bánat eltorzult formája – mondtam. Éreztem a tüzet. Szájamban megmaradt a vér íze, de milyen természetesnek tűnt, milyen finom volt, mily tökéletesen oltotta szomjamat! Ismét láttam a paraszt megtört testét a mocsárban.
Iszonyatos volt, nem lehetett menekülni előle. Az őrület láza rázott.
Odajött Jákob, a magas, fiatal héber. Egy ifjú rómait kísért, aki már borotválta a legénytollát, ám egyebekben piruló, ragyogó gyermeknek látszott.
Netán, tűnődtem fáradtan, annyira megvénültem volna harmincöt éves koromra, hogy gyönyörűnek látok mindent, ami fiatal?
Az ifjú sírt.
– Az én családomat is elárulták! Anyám parancsolta, hogy eljöjjek!
– Ki mérte ránk e közös csapást? – kérdeztem, tenyerembe fogva kedves arcát. Gyermekszája volt, de már szúrtak a borostái. Széles, erős válla volt, és egy szál könnyű, egyszerű tunikát viselt. Hogy-|hogy nem fázik kint a vízen? Vagy mégis?
Megrázta a fejét. Még mindig bájos volt; később jóképű lesz. Sötét haja kedvesen göndörödött. Nem restellte könnyeit, nem kért bocsánatot értük.
– Anyám nem halt meg, amíg el nem mondhatta nekem. Addig kapkodta a levegőt, amíg megjöttem. Amikor a delatorok közölték apámmal, hogy összeesküvést szőtt a császár ellen, ő nevetett! Komolyan nevetett! Megvádolták, hogy összeesküdött Germanicusszal! Anyám nem akart meghalni addig, amíg nem figyelmeztetett. Azt mondta, apám annyit követett el, hogy arról beszélt más férfiakkal, miként szolgál majd Germanicus alatt, ha ismét északra küldik!
– Értem – bólintottam fáradtan. – Bátyáim valószínűleg ugyanezt mondták. Germanicus pedig a császár örököse és a keleti Imperium Maius ura. Tehát árulás azt mondani, hogy Rómát akarjuk szolgálni egy délceg tábornok parancsnoksága alatt.
Megfordultam, hogy elmenjek. A megértés nem adott vigaszt.
– Különböző városokba viszünk benneteket – szólt Jákob –, különböző barátokhoz. Jobb, ha nem mondunk többet.
– Ne hagyj itt! – kérte a fiú. – Ne ma éjszaka!
– Jó – feleltem. Udvariasan bólintottam Jákobnak, aki gyámolítói lelkiismeretességgel figyelt bennünket, majd bevittem a fiút a kabinba, és becsuktam az ajtót.
– Mit akarsz? – kérdeztem.
A fiú bámult. Megrázta a fejét. Utánam kapott, magához rántott, és megcsókolt. Eszeveszetten csókolózni kezdtünk.
Ledobtam ruhámat, leroskadtunk az ágyra. Férfi volt, bájos arcocska ide vagy oda.
És mikor az eksztázis pillanatához érkeztem, ami nem volt nehéz, tekintve a fiú fenomenális rohamozását, vért ízleltem. Az álom vérivója voltam. Elernyedtem, de ez sem volt baj. A fiúnak megvolt mindene, hogy tetszésére fejezhesse be a rítust. Fölemelkedett. – Istennő vagy – mondta.
– Nem – suttogtam. Közeledett az álom. Hallottam a homok surrogását a szélben. Éreztem a folyó szagát. – Isten vagyok... isten, aki vért iszik.
Áldoztunk a szerelemnek, ameddig bírtunk.
– Légy óvatos és nagyon illemtudó héber vendéglátóinkkal – intettem. – Ok sohasem értenék meg az ilyet. Bólogatott. – Imádlak!
– Nem szükséges. Hogy hívnak?
– Marcellus.
– Jól van, Marcellus, menj aludni.
Ettől kezdve együtt orgiáztunk át minden éjszakát, amíg fel nem tűnt a láthatáron a pharoszi híres világítótorony, amiről tudhattuk, hogy megérkeztünk Egyiptomba.
Marcellust nyilvánvalóan Alexandriában akarták partra tenni. Elmesélte, hogy máig itt él – egész családjával – anyai nagyanyja, aki alexandriai görög.
– Ne beszélj ilyen sokat, csak menj! – sürgettem. – Légy okos és óvatos!
Könyörgött, hogy tartsak vele. Azt mondta, belém szeretett. Feleségül akar venni. Nem érdekli, hogy meddő vagyok. Nem érdekli, hogy harmincöt éves vagyok. Halkan, elnézően nevettem.
Jákob lesütött szemmel hallgatott bennünket. Dávid elfordította a tekintetét.
Jó sok útiláda követte Marcellust Alexandria kikötőjébe.
– Nos – mondtam Jákobnak –, most már eláruljátok, hová visztek? Esetleg nekem is lenne hozzá egy-két szavam, bár kétlem, hogy tökéletesíthetném apám tervét.
Még nem tudtam eldönteni, számíthatok-e tőlük tisztességes eljárásra. Főleg miután látták, miként szajhálkodom a fiúval. És ők olyan jámbor férfiak.
– Egy nagy városba utazol – mondta Jákob. – Ennél jobb nem is lehetne. Apádnak görög barátai élnek ott!
– Hogy lehetne jobb Alexandriánál? – kérdeztem.
– Ó, sokkal, de sokkal különb! – mondta Jákob. – Hadd szóljak apámmal, mielőtt tovább beszélnék veled.
Kifutottunk a tengerre. Távolodott a szárazföld. Egyiptom. Sötétedett.
– Ne félj – kért Jákob. – Olyan az arcod, mintha rettegnél.
– Nem félek – mondtam. – Csak az a baj, hogy ágyba kell feküdnöm, és ott gondolkodnom, emlékeznem és álmodnom kell. – Ránéztem, mire ő félénken elfordította tekintetét. – Anyaként öleltem magamhoz a fiút minden éjszakán.
Ez volt körülbelül a legnagyobb hazugság, amit életemben mondtam.
– Gyermek volt ő karjaimban. – Szép kis gyermek! – Most pedig félek a lidérces álmoktól. Meg kell mondanod, mi lesz úti célunk. Mi lesz a sorsunk.

3.

– Antiokheiába – mondta Jákob. – Antiokheiába az Orontész partján. Apád görög barátai várnak, akik barátai Germanicusnak is. Idővel talán... de hozzád hívek lesznek. Feleségül kell majd menned egy előkelő és jómódú göröghöz.
Férjhez! Egy göröghöz, egy provinciai göröghöz? Egy ázsiai göröghöz! Visszafojtottam nevetésemet és könnyeimet. Hát ez nem történhet meg. Szegény ember! Ha valóban provinciai görög, akkor ismét el kell viselnie a római hódítást.
Hajóztunk kikötőből kikötőbe, és eközben én egyfolytában ezen morfondíroztam.
Émelyítően lapos közhely volt, de megvédett gyászom és kétségbeesésem teljes súlyától. Azzal foglalkozz, illendően van-e megkötve az öved. Ne az apádat lásd, amint holtan fekszik, mellében saját tőrével.
Ami Antiokheiát illeti, engem annyira kitöltött Róma, hogy nem sokat tudtam erről a városról. Ha Tiberius ide küldte „örökösét”, Germanicust, hogy távol legyen a bálványozó Rómától, akkor Antiokheia nyilván a civilizált világ vége lehet.
Az összes istenek nevére, miért nem szöktem meg Alexandriában? Alexandria az Imperium második városa. Fiatal város, Nagy Sándor építtette, akiről a nevét kapta, de nagyszerű kikötője van. Alexandriában senki se merné leromboltatni Ízisz templomát. Ízisz egyiptomi istennő, a hatalmas Ozirisz felesége.
De mi köze ennek bármihez? Gondolataim mélyén már bizonyosan érett a fondorlat, de nem engedtem, hogy bármi is a felszínre bukkanjon, beszennyezve előkelő római jellememet.
Csendesen megköszöntem héber őrizőimnek ezt az értesülést, és hogy elhallgatták még az ifjú Marcellus, a másik római elől is, akit ugyancsak ők menekítettek el az imperator bérgyilkosai elől, majd őszinte válaszokat kértem bátyáimat illető kérdéseimre.
– Meglepték őket – mondta Jákob. – A delatorok, a pretoriánusok besúgói nagyon gyorsak. És apádnak oly sok fia volt. Legidősebb bátyád rabszolgái ugrottak át a falon uruk parancsára, és futottak apádhoz, hogy figyelmeztessék.
Antonius. Remélem, ontottad vérüket. Tudom, hogy utolsó lélegzetedig harcoltál. És unokahúgom, az én kicsi Florám, futott-e tőlük sikoltozva, vagy irgalmasan végeztek vele? Hogy a pretoriánusok irgalmasan csináljanak bármit is! Még gondolatnak is bárgyúság!
Nem szóltam, csak sóhajtottam.
Végül is e két zsidó kereskedő asszonyi arcot és alakot látott, ha rám nézett; oltalmazóim természetszerűleg azt gondolták, hogy belül is asszony vagyok. Testem és lelkem ellentéte egész életemben háborgatott. Miért háborgattam volna Jákobot és Dávidot? Gyerünk Antiokheiába.
De én nem óhajtottam holmi régimódi görög családban élni, ha ugyan létezett még ilyen Antiokheiában, olyan családban, ahol a férfiaktól különválasztott nők egész nap csak fonják a gyapjút, sohasem járnak el hazulról, és minden értelemben kimaradnak az életből.
Dajkáim megtanítottak az erényes női művészetekre, én is értettem annyit a tűhöz, guzsalyhoz, osztovátához, mint bármelyik asszony, de jól tudtam, mit jelent a „hagyományhű görög élet”, és homályosan emlékeztem még apám anyjára, aki akkor halt meg, amikor én még egészen aprócska voltam, az erényes római matrónára, aki örökösen gyapjút font. A sírfeliratában is megmondták – mint ahogy mellesleg anyámról is a magáéban: „Vezette a házat, fonta a gyapjút.”
És ugyanezt mondták az anyámról! Ugyanezeket az unalmas szavakat!
Nohát, rólam senki se mondja ezt! (Hát nem mulatságos elgondolni most, évezredekkel később, hogy nekem nincs is sírfeliratom!)
Mérhetetlen keserűségemben teljesen kiment a fejemből, hogy a római birodalom óriási, és a keleti része szöges ellentéte az északi barbár vidéknek, ahol a bátyáim harcoltak.
Egész Kis-Ázsiát, amely felé hajóztunk, több száz éve meghódította Makedóniai Sándor, aki, mint tudod, Arisztotelész tanítványa volt. Sándor mindenütt el akarta terjeszteni a görög kultúrát, és Kis-Ázsiában a görög művészet és bölcselet nem holmi mezővárosokra és parasztokra talált, hanem ősi kultúrákra, például a szíriai birodaloméra, amelyek készségesen befogadták az új eszméket, összeolvasztva a hellén derűt, szépséget és kecsességet évezredes irodalmukkal, vallásaikkal, életstílusukkal és divatjaikkal.
Antiokheiát Nagy Sándor egyik tábornoka alapította, aki pompás templomokkal, középületekkel, görög könyvtárakkal, görög bölcseletet oktató iskolákkal akarta túlszárnyalni a többi hellén várost. Hellén kormányzást vezettek be, amely egészen felvilágosodott volt a régi keleti despotizmushoz képest, bár a titokzatos Kelet továbbra is ott lappangott a műveltség, a szokások és a bölcselet felszíne alatt.
A rómaiak korán meghódították Antiokheiát, mert hatalmas kereskedelmi központ volt, a maga nemében egészen egyedülálló, mutatta Jákob az elnagyolt térképen, amelyet vízbe mártott ujjával rajzolt az asztallap deszkájára. Antiokheia volt a nagy Földközi-térség kikötője, mert mindössze húsz mérföldre volt az Orontész partján a tengertől.
Ám keleti oldala a sivatagra nézett; Antiokheiába tartott minden karavánút, amelyeken kereskedők hoztak teveháton fantasztikus árukat mesés országokból – ma már tudjuk, hogy Indiából és Kínából –: selymet, szőnyegeket, és ékköveket, amelyek sohasem kerültek a római piacokra.
De megszámlálhatatlan más kereskedő is jött-ment Antiokheiában. Keleten kiváló utak kötötték össze az Eufrátesz folyóval és a Parthus Birodalommal, délre el lehetett jutni Damaszkuszba és Júdeába, északon pedig természetesen Sándor alapításaiba, amelyek fölvirágoztak a római uralom alatt.
A római katonák szerették Antiokheiát, ahol kellemes és érdekes volt az élet, Antiokheia pedig szerette a rómaiakat, mert a rómaiak megvédték a kereskedelmi utakat, a karavánokat, és elejét vették a zavargásoknak a kikötőben.
– Tereket, oszlopcsarnokokat, templomokat találsz benne, mindent, akit akarsz, és olyan piacokat, hogy nem hiszel majd a szemednek! Tele van rómaiakkal. Kérem az Örökkévalót, hogy ne ismerjen föl valaki a te köreidből. Erre a kockázatra apádnak nem volt ideje gondolni. Legyintettem.
– Vannak tanítók és könyvpiacok?
– Az egész világból. Fogsz találni olyan könyveket, amelyeket senki sem tud elolvasni. Mindenki beszél görögül. Legföljebb vidéken találsz olyan szegény parasztot, aki nem ért görögül. A latinból köznyelv lett.
– A filozófusok szüntelenül bölcselkednek; Platónt és Pithagoraszt boncolgatják, kiknek neve nem sokat mond nekem; babiloni káldeus varázslatról értekeznek. Természetesen minden elképzelhető istennek van temploma.
Tűnődve folytatta:
– A héberek? Részemről túl világiasaknak tartom őket: rövid tunikát akarnak viselni, görögökkel érintkeznek, nyilvános fürdőkbe járnak. Túlságosan érdekli őket a görög bölcselet. Ez mindent eláraszt, ez a rengeteg gondolkodás, amit a görögök művelnek. Nem jó. Ennek ellenére az ilyen görög városnak megvan a maga vonzása.
Fölpillantott. Az apja figyelt bennünket. Túl közel ültünk egymáshoz ennél a fedélzeti asztalnál.
Jákob sietve tájékoztatott a további tényekről:
Germanicus Julius Caesar, a császári trón örököse, Tiberius hivatalosan örökbe fogadott fia Antiokheiából ellenőrzi az Imperium Maius-t, vagyis a Keletet. Szíria kormányzója pedig Gnaeus Calpurnius Piso.
Megnyugtattam, hogy itt semmit sem tudnak rólam, vagy régimódi családomról, vagy a mi csendes öreg házunkról, amely észrevétlenül bújik meg a Palatinuson a bizarr új építmények között.
– Egészen rómaias – vitatkozott Jákob. – Majd meglátod. Azonkívül te gazdagon érkezel. És, már bocsáss meg, de korodhoz képest még mindig gyönyörű vagy: bőröd üde, mozgásod leányosan ruganyos.
Sóhajtottam, és köszönetet mondtam Jákobnak. Ideje volt elengednem, ha meg akartam kímélni az atyai dorgatóriumtól.
Néztem a fáradhatatlan kék hullámokat.
Titokban örültem, amiért családom elmaradt a császári palota mulatságairól és lakomáiról, aztán kárhoztattam magamat az örömért, mert tudtam, hogy bizonnyal visszavonultságunk kövezte ki az utat pusztulásunkhoz.
Láttam római diadalmenetében Germanicust – Sándor lehetett ily ragyogó ifjú –, és tudtam apámtól meg a bátyáimtól, hogy Tiberius, félve kijelölt utódjának népszerűségét, Keletre küldte, hogy távol legyen a római tömegektől.
Piso kormányzó? Sose láttam. A pletyka szerint Germanicus nyaggatása céljából nevezték ki. Ó, hogy így menjen pocsékba tehetség és gondolat!
Jákob visszajött.
– Nos, te névtelenül és ismeretlenül lépsz be e hatalmas városba – mondta. – Azonkívül jeles védelmezőid vannak, akiket kedvel Germanicus. Ifjúsága élettel és vidámsággal tölti meg a várost.
– Hát Piso? – kérdeztem.
– Mindenki gyűlöli. Főleg a katonák, és tudod, mit jelent ez egy római provinciában.
Egy fedélzet korlátja mellől a végtelenségig el lehet nézni az ágaskodó, hullámzó tengert. Vagy majdnem a végtelenségig.
Azon az éjszakán láttam a második vér-álmot. Kínzóan hasonlított az elsőre. Vért szomjaztam, és ellenségek üldöztek, ellenségek, akik tudták, hogy démon vagyok, tehát el kell pusztítani. Tulajdon fajtám kitagadott, védtelenül odavetett a babonás népnek. Aztán megláttam a sivatagot, és tudtam, hogy meg fogok halni; sírva riadtam föl, de gyorsan eltakartam a számat, hogy senki se hallja.
A vérszomj, az dúlt föl rettenetesen. Ilyen dolgot ébren el sem tudtam volna képzelni, de az álmokban én voltam a szörny, amelyet Rómában úgy hívnak, hogy lamia. Legalábbis így rémlett. A vér volt az édes, a vér volt a minden. Igazat mondott a vén görög Pithagorasz? Vándorolnak a lelkek testből testbe? Ám az én lelkem ebben az elmúlt életben egy szörnyetegé volt.
Nappal hébe-hóba lehunytam a szemem, és nyomban veszélyesen közel kerültem az álomhoz, mintha elmémben lappangó verem lenne, mely arra vár, hogy elnyelje tudatosságomat. Ám éjszaka lett csak igazán erős: Te engem szolgáltál azelőtt! Mit jelent ez? Gyere hozzám!
Vérszomj. Behunytam a szemem, összegömbölyödtem az ágyon, és imádkoztam: – Ízisz Anya, tisztítsd meg elmémet e véres őrülettől!
Majd a közönséges, ócska erotikához folyamodtam. Húzd magadra Jákobot! Nem volt szerencsém. Még nem tudhattam, hogy a férfiak közül a héberek voltak és lesznek a legnehezebben elcsábíthatók.
Amit ő roppant finoman és tapintatosan értetett meg velem.
Szemlét tartottam a rabszolgák felett. Kizárt. Elsőnek a gályarabokat pipáltam ki, akik között nem várta isteni Ben-Hur, hogy leoldjam bilincsét. A bűnöző szegénynép salakja voltak, akiket úgy láncoltak meg római szokás szerint, hogy ők is elsüllyedjenek a hajóval, és különben is halódtak, mint ez gályarabok között szokásos, az egyhangúságtól és a korbácstól. Nem volt kellemes látvány, ahogy görnyedtek a gálya fenekén.
De az én szemem olyan hideg volt, mint egy amerikaié, aki színes tévén nézi az éhségtől haldokló afrikai gyerekeket, a vízért jajgató, nagy fejű, apró fekete csontvázakat. A News Break, a Commercial Break, a Sound Bite, a CNN most Palesztinára kapcsol: kődobálás, gumi lövedékek. Televíziós vér.
Ezenkívül csak unalmas tengerészek voltak a hajón, és két vén, jámbor, héber kereskedő, akik úgy bámultak, mintha szajha lennék, vagy annál is rosszabb, ha feljöttem a fedélzetre hosszú tunikámban, kibontva lobogó, hosszú hajammal.
Micsoda fertelemnek láthattak! De micsoda bolond is voltam én akkor, fásult bódulatomban, és milyen kellemes volt az utazás – mert akkor még nem szorított markába az igazi gyász és harag. Túl gyorsan történtek a dolgok.
Kárörvendve játszottam le magamnak újra és újra azt az utolsó pillanatot, amelyben apám az alvilágba küldi a gyáva, erélytelen császár vacak bérgyilkosait. A többi – azt kitiltottam az agyamból, játszva az edzett római asszonyt.
Legjobban egy Yeats nevű, modern ír költő ragadta meg a kötelező római viselkedést a bukással és a tragédiával szemben:

Életet, halált
Nézz hidegen.
Lovas, tovább!

Nem volt római, aki ne értett volna egyet ezzel.
Hát így voltam én – a híres család egyetlen túlélője, akinek az apja parancsolta, hogy „éljen”. Nem mertem belegondolni, milyen sors jutott fivéreimnek, szeretetre méltó feleségeiknek, kicsiny gyermekeiknek. Nem bírtam volna el a gyermekgyilkosságok rémképét, a kétkezes karddal lekaszabolt fiúcskákat, a falhoz csapott csecsemőket. Ó, Róma, te, és a te véres, vén bölcsességed! Írmag se maradjon! Öld meg az egész családot!
Magányos éjszakáimon még iszonyúbb vér-álmok látogattak. Mintha töredékek lettek volna egy elveszett földről, egy elveszett életből. Mélyen visszhangzó zene zengett álmaimban, mintha gongot vernének, míg mellette dobok döngtek ünnepélyesen. Ködön át láttam idegenszerűen merev képeket a falon. Körülöttem festett szemek. Vért ittam! Egy reszkető, emberi lényecskéből ittam, aki úgy térdelt előttem, mintha én lennék Ízisz Anya.
Ébredés után megragadtam az ágyam mellett álló, nagy vizeskorsót, és az utolsó cseppig felhajtottam. Dacosan vizet ittam, hogy oltsam az álombeli szomjúságot. Majdnem rosszul lettem a víztől.
Törtem a fejem. Álmodtam ilyeneket gyerekkoromban?
Nem. De ezekből az álmokból süt az emlék forrósága! A beavatásé Ízisz balvégzetű templomában, amikor az volt a divat. Lerészegítettek, megmártottak a bika vérében, szilajon táncoltam körbe-körbe. Fejem zsongott Ízisz litániáitól. Újjászületést ígértek nekünk! „Sohase mondd, sohase mondd, sohase mondd..." Miként is mondhatna a beavatott a rítusokról bármit is, amikor olyan részeg volt, hogy alig emlékszik rájuk?
Ízisz most visszahozta a lantok, fuvolák, csörgődobok kedves muzsikájának emlékét, éles, bűvös pengését a fémhúros sistrumnak, amelyet maga az Anya tart kezében. Tünékeny képek voltak csupán a vér meztelenül járt táncáról, arról az éjszakáról, amikor a csillagokból lehetett látni a mélyben az élet körforgását, és egy kis időre el lehetett fogadni, hogy a hold mindig változó, és a nap ott mindig le fog menni, mint ahogy itt hátul visszajön. Más nők ölelése. Bársonyos arcok, csókolózás, egy ütemre ringatózó testek. „Élet, halál, újjászületés, ez nem csoda”, mondta a főpapnő. „Hogy megérted és elfogadod, ez a csoda. Magadban művelj csodát.”
Biztos, hogy nem ittunk vért! A bikaáldozat, az csak a beavatáshoz kellett. Nem vezettünk kiszolgáltatott állatokat a virágoktól roskadozó oltárokhoz, nem, a mi Áldott Anyánk nem kíván ilyet.
Most, egyedül a tengeren, virrasztottam, hogy ne lássak vér-álmokat.
Amikor győzött a kimerültség, eljött az álom, amely mintha csak azt várta volna, hogy lecsukódjon szemem.
Arany szobában feküdtem. Vért ittam, vért egy isten, vagy istennek látszó lény torkából, miközben kórusok énekeltek vagy kántáltak fojtottan ismétlődő hangon, amelyet tulajdonképpen zenének se igen lehetett nevezni, és amikor teleittam magamat, ez az isten vagy akármi, ez a selymes bőrű, büszke alak, fölemelt és egy oltárra helyezett.
Tisztán éreztem a márvány hidegségét. Rádöbbentem, hogy meztelen vagyok, de nem szégyenkeztem. Valahol egy asszony sírt, jajszava végigvisszhangzott a termeken. Tele voltam vérrel. Az éneklők közelebb jöttek, kezükben apró agyag mécsekkel. Sötét arcok vettek körül, olyan sötétek, mint a messzi távoli etiópoké vagy indusoké. Vagy az egyiptomiaké. Nézd! Festett szemek! Kezemre és karomra néztem. Sötétek voltak. Holott én voltam az a személy, aki az oltáron feküdt, és azért mondok személyt, mert az álomban magától értetődően vettem tudomásul, hogy férfi vagyok. Fájdalom marcangolt. Az isten azt mondta: „Ez csak az átmenet. Most inni fogsz belőlünk, mindnyájunkból csak egy kis vért.”
Csupán ébredés után találtam fölzaklatónak – az álom többi eseményével együtt – rövid átváltozásomat férfivá. Töménységében éreztem az egyiptomi művészetet, az egyiptomi titkokat, mint mikor eladó arany szobrokat láttam a piacon, vagy egyiptomi táncosokat – feketével körülrajzolt szemű, fonott fekete parókás, titokzatos nyelven suttogó, élő szobrokat – láttam egy látomást. Vajon mit gondoltak a mi római köntösű Íziszünkről?
Egy rejtély gúnyolódott velem; valami az értelmem eresztékeit feszegette. Az söpört át rajtam, amit Róma imperátorai annyira rettegnek az egyiptomi és a keleti kultuszokban: az észt és a törvényt maga mögé utasító szenvedély és misztérium.
Az én Íziszem igazából római istennő volt, univerzális istennő, mindannyiunk anyja, akinek kultusza jóval előbb elterjedt a görög és római világban, mielőtt maga Ízisz megérkezett volna az Urbsba. Papjaink, szegények, görög és római emberek voltak, gyülekezetünk is görögökből és rómaiakból állt.
Valami motoszkált elmém kérge alatt. Azt mondta: „Emlékezz!” Kétségbeesett hangocska volt, amely agyam mélységeiből unszolt, hogy emlékezzek, a saját érdekemben.
Ám az emlékezésből nem lett más, csupán zűrzavaros és zagyva gondolatok. Egyszer csak fátyol hullott a kabin és a hullámzó tenger elé, elválasztva valóságukat valamilyen félhomályos, ijesztő világtól, hol varázsigékkel írták tele a templomok falát! Gyönyörű, hosszúkás, keskeny bronzarcok. „Őrizkedj Ré papjaitól; hazudnak!”, súgta egy hang.
Megborzongtam, lehunytam a szememet. A királynét, az Anyát a trónhoz bilincselték! Sírt! Az ő sírását hallottam! Iszonyú! „Látod, elfelejtette, hogyan kell uralkodni. Tedd, amit mondunk.”
Ébrenlétre ráztam magamat. Tudni akartam, és nem akartam tudni. A királyné sírt rettenetes láncaiban. Nem láthattam tisztán, mert minden mozgott. „A király Ozirisznál van. Látod, mily mereven bámul; mindenkit, akit kiiszol, Ozirisznak ajándékozol, mindegyikből Ozirisz lesz.”
– De miért jajgatott a királyné?
Nem, ez téboly! Nem engedhetem, hogy ez a zűrzavar elborítson! Tudatosan nem csúszhattam át az értelemből ezekbe a látomásokba, ezekbe a magukat valódinak állító emlékekbe.
Ez csakis őrültség lehet, a gyász és a bűntudat torzítja el a képeket. A bűntudat, mert nem rohantam a tűzhelyhez, és nem szúrtam le magam.
Megpróbáltam felidézni apám megnyugtató hangját, amint magyarázza, hogy egykor a Manes, a holtak szomjának oltására ontották a gladiátorok vérét.
– Mármost egyesek szerint a holtak vért isznak – mondja apám egy réges-régi asztali beszélgetés közben. – Ezért félünk annyira a szerencsétlen napoktól, amikor a holtak állítólag feljöhetnek a földre. Részemről badarságnak tartom az egészet. Őseinket tisztelnünk kell...
– Hol vannak a holtak, apám? – kérdezte Lucius bátyám.
És ki csipogott bele az asztal végéről szomorú kislány-hangján, amely mégis csendet parancsolt e férfiaknak? Ki, ha nem Lydia:

Földről földre visszatért, de hiába:
A mennyekből leküldték, hogy felszálljon újra.
Egeknek Templomába visszarendelték;
Halál nem pusztítja az anyag részét –
Nem öli, nem irtja, csak rendjét alakítja.

– Nem – felelte apám gyöngéden. – Inkább Ovidiust idézd: „Igaz jámborságot becses ajándéknál többre néznek a holtak." – Kiitta a borát. – A szellemek az Alvilágban vannak, ahonnan nem árthatnak nekünk.
– A holtak semmik – mondta legidősebb bátyám, Antonius –, és nincsenek sehol.
Apám fölemelte a kupáját. – Rómára! – mondta, majd ezúttal ő idézte Lucretiust: – „Ennyi rosszra vihette rá az embereket a vallás!”
Vállvonogatás, sóhajtozás. A római álláspont. Ebben még Ízisz papjai és papnői is egyetértettek volna Lucretiusszal:

Elménk sötétjét, borzalmainkat –
Oszlassuk szét, de ne nap világítsa,
Ne izzó fénynyilakkal űzzük el,
Hanem önvalónk megismerésével,
S tervelt legyen mindőnk jósága.

Részegség? Mákony? Bikavér? Módszer? Egy a nevezője mindegyiknek: a tudás! Csavard a költészetet, amerre akarod. Ozirisz hímtagja mindörökké él a Nílusban, a Nílus vize mindörökké termővé teszi Egyiptom Anyát, életből születik a halál, Ízisz Anya áldásával.
A hajó suhant.
Még nyolc napig vergődtem ebben az örvényben, gyakran feküdtem álmatlanul a sötétségben, és nappal aludtam, hogy ne legyenek álmaim.
Egy korai reggelen Jákob hirtelen megdöngette az ajtómat.
Félúton jártunk az Orontészen a város felé.
Húsz mérföld választott el Antiokheiától. Feltűztem a hajamat kontyba, amennyire tudtam (mindig rabszolgalányok fésültek), azután bő, fekete köpenyt borítottam római ruhámra, és felkészültem a partraszállásra, mint elfátyolozott arcú, keleti asszony, akit héberek védenek.
Amikor feltűnt a város, amikor köszöntött bennünket az óriási kikötő, árbocaival, zsivajával, szagaival és kiáltozásával, felszaladtam a fedélzetre, és megnéztem magamnak ezt a várost. Káprázatos volt!
– No látod! – mondta Jákob.
Gyaloghintóval hoztak le a fedélzetről, majd sebesen vittek a folyóparti, hatalmas piacokon keresztül egy emberekkel zsúfolt, négyszögletes, hatalmas térre. Ahová néztem, templomokat, oszlopcsarnokokat, könyvárusokat, sőt még egy magas amfiteátrumot is láttam, vagyis mindazt, amit Rómában elvárhattam. Nem, ez nem vidéki város!
Fiatalemberek tolongtak a borbélyműhelyeknél a kötelező borotválkozás céljából, és hogy fürtökbe göndöríttessék homlokukba hulló tincseiket, amit Tiberius hozott divatba. Rengeteg volt a csapszék. Zsúfolásig teltek a rabszolgapiacok. Villanásnyi időkre láthattam a mesterségek utcáinak torkolatát is, a sátorkészítők, az ezüstművesek utcáját.
És Ízisz temploma ragyogott dicsősége teljében Antiokheia kellős közepén!
Az én istennőmé, Íziszé, akinek imádói csapatokban és senkitől sem zavartatva jöttek-mentek. Néhány rendkívül ildomos külsejű, patyolat köntösű pap állt az ajtókban! A templomban óriási volt a forgalom.
Nos, gondoltam, ezen a helyen megszökhetek bármilyen férj elől!
Fokozatosan eszméltem csak rá, hogy nagy kavarodás támadt a fórumon, a város központjában. Hallottam, amint Jákob utasítja a gyaloghintóvivőket, hogy sietve térjenek le a széles üzleti utcából a mellékutcákba. A gyaloghintóvivők rohantak. Jákob keze összehúzta a hintó függönyeit, így nem láthattam semmit.
Híreket ordítottak latinul, görögül, káldeus nyelven: gyilkosság, gyilkosság, méregkeverés, árulás!
Kikukucskáltam a függöny résén.
Az emberek sírva átkozták a római Gnaeus Calpurnius Pisót, átkozták őt és feleségét, Plancinát. Miért? Egyikkel se rokonszenveztem túlzottan, de mi ez az egész?
Jákob ismét ráordított a hintóvivőkre, hogy fussanak.
Berohantunk egy kapun egy jókora ház vestibulumába; a ház ugyanolyan alaprajzú, ugyanolyan színű volt, mint az én római házam, csak sokkal kisebb. Ugyanazt az eleganciát láthattam a távoli peristyliumban. A rabszolgák fürtökben összeverődve zokogtak.
A gyaloghintót gyorsan letették, és én kiléptem belőle; nagyon nyugtalanított, hogy nem állítottak meg az ajtónál, és nem mosták meg a lábamat, ahogyan az illendőség diktálja. A hajam is hullámokban omlott a hátamra.
Ügyet sem vetettek rám. Csak forogtam körbe-körbe, álmélkodtam az ajtókra függesztett, bojtos függönyökön, a kalitkákba zárt madarakon, amelyek apró börtöneikben daloltak, az egész padlót eltakaró szőnyegek többszörös rétegein.
Két asszony közeledett felém, nyilvánvalóan a ház úrnői.
– Mi a baj? – kérdeztem.
Divatosak voltak, mint bármely római gazdag asszony. Temérdek karperec pengett rajtuk, és arany szegélyű köntöst viseltek.
– Könyörgök! – szólt az egyik. – A saját érdekedben rögtön szállj vissza a gyaloghintóba!
Megpróbáltak visszatolni a gyaloghintó függönyös odújába. Nem akartam menni. Méregbe gurultam.
– Nem tudom, hol vagyok – mondtam –, és nem tudom, kik vagytok! Most pedig hagyjátok abba a lökdösődést!
Patakzó könnyekkel rohant felém a ház ura, vagy valaki, aki a ház urának látszott. Kócos ősz haja úgy ágaskodott, mintha gyászában tépte volna. Hosszú tunikája szakadtan lógott. Port kent az arcára! Hátát meggörnyesztette a kor, hatalmas koponyáján vastag ráncokba gyűrődött a bőr.
– Apád ifjú munkatársam volt – mondta latinul, megragadva karjaimat. – Vacsoráztam házatoknál, mikor még gyermekecske voltál. Láttalak négykézláb kúszni.
– Mily kedves! – mondtam gyorsan.
– Apád és én Athénben tanultunk, egy fedél alatt háltunk.
A nők halálra rémülten álldogáltak, szájukra tapasztva kezüket.
– Apád és én együtt harcoltunk Tiberius első hadjáratában. Harcoltunk a fertelmes barbárok ellen.
– Mily derék! – mondtam.
Fekete köpenyem földre hullott, feltárva kócos, hosszú hajamat, egyszerű ruhámat. Senkit sem érdekelt...
– Germanicus ebben a házban vacsorázott, mielőtt apád szólt volna velem!
– Ah, ti istenek – mondtam.
Az egyik asszony intett, hogy szálljak be a gyaloghintóba. Hol volt Jákob? Az öregember nem akart elengedni.
– Apád és Augustus mellett voltam, amikor meghozták a hírt, hogy levágták csapatainkat a teutoburgi erdőben, lemészárolták Varus tábornokot és minden emberét! Fiaim a bátyáiddal harcoltak, amikor Germanicus légiói megbüntették azokat az északi törzseket! Ó, istenek!
– Igen, valóban bámulatra méltó – mondtam komoran.
– Szállj vissza a gyaloghintóba, és menj innen! – mondta az egyik asszony.
Az öregember belém kapaszkodott.
– Harcoltunk azzal az eszelőssel, Arminius királlyal! – mondta.
– Győzhettünk volna! Antonius fivéred nem az a fajta, aki feladja és meghátrál, igaz?
– Igen... nem...
– Vigyétek már innen! – sivalkodott egy előkelő külsejű ifjú, aki ugyancsak sírt. Odajött és lökdösni kezdett a gyaloghintó felé.
– Vissza, te hülye! – mondtam, és arcul csaptam. Eközben Jákob kikérdezte a rabszolgákat, hogy mi történt. Akkor jött oda hozzám, amikor az ősz hajú görög zokogva csókolta meg az arcomat. Jákob átvette a parancsnokságot, és a gyaloghintóhoz vezetett.
– Éppen most gyilkolták meg Germanicust – súgta a fülembe. – Minden híve meg van győződve róla, hogy Piso kormányzó tette, az imperator utasítására. Méreggel. A hír úgy terjed a városban, mint a futótűz.
– Tiberius, te idióta! – suttogtam, égnek emelve szememet.
– Egyik gyávaság a másik után!
Visszasüppedtem a sötétbe. A gyaloghintót fölemelték.
Jákob folytatta:
– Gnaeus Calpurnius Pisónak természetesen itt is vannak szövetségesei. Az emberek egymásnak estek. Rendezik a számlákat. Káosz. Ez a görög család elkísérte Germanicust Egyiptomba. Máris kitörtek a zavargások. Indulunk!
– Az istenek áldjanak, barátom! – kiáltottam oda az öreg görögnek, miközben kivittek a házból. De nem hiszem, hogy hallotta volna. Térdre vetette magát, Tiberiust átkozta. Öngyilkosságról kiáltozott, és könyörgött, hogy adjanak neki egy tőrt.
Megint az utcán loholtak velem.
Keresztbe feküdtem a gyaloghintó sötétségében, agyam tompán kattogott. Germanicus meghalt. Tiberius megmérgeztette!
Tudtam, hogy Tiberius rettentő haragra gyulladt, amikor Germanicus nemrég elutazott Egyiptomba. Egyiptom egyik római provinciához sem volt fogható. Róma annyira rászorult Egyiptom gabonájára, hogy szenátorok be sem tehették a lábukat a Nílus völgyébe. Germanicus mégis odament, „csak hogy lássa a régi emlékeket”, mint barátai mondogatták Róma utcáin.
„Ürügy!”, gondoltam kétségbeesetten. „Hol volt a per? Az ítélet? Méreg!”
A hintóvivők rohantak. Körülöttünk ordítottak és jajveszékeltek az emberek. – Germanicus, Germanicus! Adjátok vissza a mi gyönyörű Germanicusunkat!
Antiokheia őrjöngött.
Végül egy keskeny kis utcába érkeztünk, amely alig lehetett több egy átjárónál – ismered a fajtáját, ilyeneket ástak ki az itáliai Pompeiiben. A sarkon férfihúgy bűzlött nagy edényekben. A magas kéményekből konyhaszag áradt. Hintóvivőim elnagyolt kockaköveken futottak és bukdácsoltak.
Egyszer a falhoz csapódtunk, amikor egy kocsi zörömbölt végig a sikátoron, amelynek kövébe vájatokat faragtak a kerekek számára.
Belevertem a fejemet a falba. Dühös voltam és féltem. De Jákob megszólalt: – Itt vagyunk veled, Lydia.
Tetőtől talpig beburkolóztam a köpenybe, hogy csak a fél szememmel lássam a cérnavékony fénysugarat kétoldalt, a függönyök között. Kezem a tőrömet markolta.
A gyaloghintót letették. Hűvös, fedett helyen voltunk. Hallottam, hogy Dávid, Jákob apja vitatkozik. Nem tudtam héberül. Bár lehet, hogy Dávid nem is héberül beszélt.
Végül Jákob vette át a szót görögül, és akkor értettem meg, hogy itt helyben vásároltak nekem egy mindennel fölszerelt, szépen be is bútorozott, rendes házat, amelyből nemrég halt ki egy magányos özvegy, ámde sajna, a rabszolgákat eladták. Nincs rabszolga. Gyors, készpénzes ügylet volt.
Jákob azzal fejezte be görögül:
– Okosabb lesz, ha az igazat mondod!
Intettem neki, miközben fölemelték a gyaloghintót.
– Másodjára mentettétek meg az életemet. Az a görög család, amelynek be kellett volna fogadnia – csakugyan veszélyben vannak?
– Természetesen – felelte ő. – Zavargásnál nincs kímélet. – Egyiptomba mentek Germanicusszal! Piso emberei tudják ezt! Akinek most a legcsekélyebb ürügye van, az okvetlenül megtámadja, legyilkolja és kirabolja a másikat. Odanézz, tűz! – Rászólt az emberekre, hogy siessenek.
– Helyes – mondtam. – Soha többé ne ejtsd ki az igazi nevemet. Mától a nevem Pandora; római görög vagyok, és fizettem neked, hogy ide hozz.
– Jól van, kedves Pandorám – felelte ő. – Ugyancsak erős asszony vagy. Új házad adásvételi szerződése hamisítvány, és álnévre szól, viszont igazolja, hogy özvegy, szabad, és római polgár vagy. A szerződést akkor kapjuk meg, ha kifizetjük az aranyat, azt viszont nem tesszük, amíg bent nem vagyunk a házban. És ha nem kapom meg a szerződést, és nem lesz benne minden egyes szó a te védelmedre, akkor megfojtom azt az embert!
– Nagyon okos vagy, Jákob – mondtam fáradtan. Folytatódott a zötyögő, sötét utazás a gyaloghintóban, de egyszer ennek is vége lett. Vaskulcs fordulását hallottam a zárban, majd bevittek a ház tágas vestibulumába. Őrzőimre való tekintettel várakoznom kellett volna, ám én lázas kapkodással kikászálódtam a lefüggönyözött, rémes kis fekete cellából, ledobtam köpenyemet, és mély lélegzetet vettem.
Csínnal és ötletesen díszített, elegáns ház nagy vestibulumában álltunk.
Még összezavarodott állapotomban is észrevettem az oroszlánfejes szökőkutat a kapu mellett, amelyen az imént jöttünk be, és megmostam lábamat a hideg vízben.
Az atrium hatalmas volt, és mögötte láttam a nagy zárt kertet, a peristylium túlsó végén az ebédlői puha kereveteket.
Nem az én régi, gazdag, ódon házam volt a Palatinuson, a nagy kert közepén, amelyhez minden nemzedék új folyosókat és szobákat toldott.
Kicsit túl csillogó volt, de azért pompás. A frissen festett falakon több volt, gondolom, a keleti jelleg, a kacskaringó és a kígyóvonal. Bár honnan tudhattam volna? Azt hittem, elájulok a megkönnyebbüléstől. Hát csakugyan békén hagynak itt?
Az atriumban asztal állt, és könyvek voltak a közelében! A kertet övező oszlopos árkádok alatt számos ajtó nyílt. Fölnéztem és az oszlopsor eresze fölött megláttam az emeleti csukott ablakokat. Fényűzés. Biztonság.
A padló mozaikja régi volt. Felismertem a stílust, a saturnaliai dorbézoló alakokat. Itáliából hozhatták ide.
Kevés igazi márvány, vakolt oszlopok, de rengeteg ügyes falfestmény, a kötelező boldog nimfákkal.
Kimentem a peristylium puha, nyirkos füvére, és felnéztem a kék égre.
Csak lélegezni akartam, de most következett az igazság pillanata: ingóságaimnak leltára. Én olyan kába voltam, hogy azt se kérdeztem, mi az enyém. De mint kiderült, nem is volt szükség rá.
Jákob és Dávid teljes inventáriumot állítottak össze a házról, amelyet nekem vásároltak. Én csak álltam, bámultam, és nem hittem, hogy valakinek ennyi türelme legyen a részletekhez.
Miután rendben találtak minden szobát, és a jobb oldali folyosón is megvolt a hálószoba, valamint valahol balra, a konyha mögött sem hiányzott a kis, nyitott kert, fölmentek az emeletre, megállapították, hogy nincs hiba, és akkor behozatták a holmimat. Jött egyik úti láda a másik után.
Majd mélységes elképedésemre Dávid, Jákob apja szétgöngyölt egy tekercset, és felolvasta róla minden tulajdonomat, a hajtűktől a tintáig és az aranypénzig.
Jákobot pedig vásárolni küldte!
Láttam apám kapkodó betűit a leltárban, amelyet Dávid halkan olvasott.
– Szépségápoló szerek – fejezte be Dávid az egyik tételt. – Ruhák, egy, kettő, három ládával – a legnagyobb hálószobába, egy-kettő! Edényeket a konyhába. A könyveket ide?
– Igen, kérlek. – Szólni is alig bírtam, annyira megrendített becsületessége és aprólékossága.
–  Ó, mennyi könyv!
–  Jó, csak meg ne számold őket! – kértem.
–  Nem is tudnám, nézd ezeket a törékeny...
–  Igen, tudom. Folytasd.
–  Akarod, hogy itt, az első szobában állítsák össze ébenfa és elefántcsont polcaidat?
–  Nagyszerű.
Lerogytam a padlóra, de két készséges ázsiai rabszolga azon nyomban fölkapott, és beleültetett egy kecskelábú, meghökkentően puha, római székbe. Kezembe nyomtak egy serleg tiszta, üdítő vizet. Felhajtottam és vérre gondoltam. Behunytam a szemem.
– Tintát, írószerszámokat az asztalra? – kérdezte az öregember.
– Ha óhajtod – sóhajtottam.
– Most pedig kifelé mindenki! – rendelkezett az öregember, bőségesen és fürgén osztogatva az aprót az ázsiai rabszolgáknak, akik nagyokat hajlongva hátráltak ki a szobából, miközben kis híján hasra estek egymás lábában.
Éppen valami értelmes köszönetet fogalmazgattam volna, amikor friss rabszolgacsapat rontott be – majdnem összeütközve az előzővel –, és kosarakban hoztak mindent, ami a piacon kapható, legalább kilencféle kenyeret, olajos korsókat, dinnyét, zöldséget, és napokra elegendő füstölt ételt, halat, marhahúst, és pergamenszerű, különleges tengeri herkentyűket.
Mindent a konyhába, kivéve a tányér olajbogyót, a sajtot és a kenyeret, amit ide balra, az úrnő asztalára! Hozzátok az úrnő borát, amelyet az atyja küldött!
Ó, ez nem igaz! Apám bora!
Majd ki-ki eltakarodott, miután megkapta a bőséges baksist, és az öregember folytatta a leltározást.
– Jákob, gyere ide, vedd csak számba ezt az aranyat, miközben olvasom a listából! Edény, pénz, még pénz, kivételesen becses drágakövek? Pénz, aranyrudak, igen...
És így folytatódott a sietős leltár.
Hol rejtegethette apám ezt a rengeteg aranyat? Fel nem foghattam.
Mit kezdjek vele? Csakugyan ideadják? Becsületes emberek, de ez akkor is egy vagyon.
– Várd meg, amíg mindenki távozik – intett Dávid –, és utána magad rejtsd el ezt az aranyat különböző helyekre. Majd te kitalálod, hova. Mi nem végezhetjük el helyetted, mert akkor tudnánk, hol van. A drágaköveid? Néhányat itt hagyok, ezeket is rejtsd el, mert túl értékesek ahhoz, hogy a csőcseléknek villogtassák őket. – Felnyitott egy ékköves kazettát. – Látod ezt a rubint? Felséges. Nézd, milyen nagy. Ha egy becsületes ember fele annyit fizetne érte, amennyit ér, akkor is holtodig megélnél az árából. Ebben a dobozban csupa kivételes kő van. Értek a drágakövekhez. Egyenként szemelgették őket a legjavából. Látod ezeket a gyöngyöket? Maga a tökély. – Visszatette a gyöngyöket meg a rubint, és becsukta a kazettát.
– Igen – feleltem fáradtan.
– Gyöngyök, még arany, ezüst, edények... – dünnyögte Dávid. – Itt van minden! Lehettünk volna elővigyázatosabbak...
– Ó, dehogy is, csodákat műveltetek! – mondtam. Bámultam a kenyeret és a bort a kupában. Az apám bora. Az apám amforái a szobában.
– Pandora – szólt Jákob rendkívül komolyan –, itt a kezemben ennek a háznak az adásvételi szerződése. És egy másik okmány, amely igazolja érkezésedet a kikötőbe legújabb neveden, mint Julia Lalala satöbbi. Pandora, most el kell hagynunk téged.
Az öregember megcsóválta a fejét, és az ajkába harapott.
– Efezusba kell hajóznunk, gyermekem – mondta. – Restellem, hogy itt kell hagynom téged, de a kikötőt hamarosan zárlat alá vonják!
– Máris kigyúlt néhány hajó – mormolta Jákob. – A fórumon ledöntötték Tiberius szobrát.
– Az ügyletet lezártuk – mondta az öreg Dávid. – Az ember, aki eladta a házat, sohasem látott téged, nem ismeri igazi nevedet, itt tartózkodásodra nincs bizonyíték. Nem az ő rabszolgái hoztak ide.
– Csodákat műveltetek értem – ismételtem.
– Most majd meg kell állnod a magad lábán, gyönyörű római királylány – mondta Jákob. – Fáj a szívem, hogy így kell itt hagynunk.
– Muszáj – szögezte le az öregember.
– Három napig ne menj ki az utcára – mondta Jákob, és közelebb lépett hozzám, annyira közel, mintha minden törvény csúfjára meg akarná csókolni az arcomat. – Itt elég légió állomásozik, hogy elfojtsa a zavargást, de inkább bevárják, amíg a parázs magától kiég, semmint hogy római polgárokat mészároljanak le. A görög barátokat pedig felejtsd el. A házuk máris ég, mint a gyehenna.
Megfordultak, hogy távozzanak.
– Tisztességesen megfizettek benneteket ezért? – kérdeztem. – Mert ha nem, vegyetek az aranyamból annyit, amennyit akartok. Ragaszkodom hozzá!
– Még csak ne is gondolj ily dolgokra! – intett az öregember. – De a lelki nyugalmad kedvéért tudd meg, hogy apád kétszer támogatott pénzzel, miután hajóimat kalózok fogták el az Adrián. Apád rám bízta a pénzét, amit én fialtattam. A görög az adósa volt apádnak. Ne nyugtalankodj ily dolgokon többé. De most már mennünk kell!
– Az Úr legyen véled, Pandora – mondta Jákob. 
Ékkövek. Hol vannak az ékkövek? Felugrottam és kinyitottam a kazettát. Száz és száz káprázatosan tiszta, gyönyörűen csiszolt, hibátlan kő volt benne. Kivettem a tojásdad nagy rubint, amelyet Dávid mutatott, meg egy másikat, amely szakasztott mása volt, és a héberek felé nyújtottam őket. Tiltakozva fölemelték a kezüket.
– Ó nem, ezt el kell fogadnotok! – mondtam. –Tiszteljetek meg vele. Erősítsetek meg, hogy szabad római asszony vagyok, és élnem kell, ahogyan apám mondta! Bátorságot ad nekem! Fogadjátok el tőlem!
Dávid szigorúan rázta a fejét, de Jákob elfogadta a rubint.
– Pandora, itt vannak a kulcsok. Kövess bennünket, zárd be az utcai kaput, azután a vestibulum ajtóit. Ne félj. Mindenütt vannak lámpák, rengeteg az olaj...
– Menjetek! – sürgettem őket. Amikor átlépték a küszöböt, bezártam a kaput, és a rácsba kapaszkodva bámultam rájuk. – Ha nem tudnátok kijutni, ha szükségetek lenne rám, gyertek vissza ide! – mondtam.
– Nekünk itt is vannak mieink – nyugtatott meg Jákob. – Szívből köszönöm a gyönyörű rubint, Pandora. Túl fogod élni. Menj, reteszeld be az ajtókat.
Elvánszorogtam a székig, de nem ültem bele, csak összerogytam, és imádkoztam:
– Lares familiares... házi szellemek, megkeresem oltárotokat. Fogadjatok jó szívvel, kérlek, senkinek sem akarok ártani. Virágokkal halmozom el oltárotokat, és meggyújtom rajta a lángot. Adjatok nekem türelmet. Hadd... pihenjek.
Mégse tettem semmit, csak ültem kábán a padlón órákon át, ernyedten lógó kezekkel, miközben megfakult a napvilág, és besötétedett a furcsa kis házban.
Jött a vér-álom, de nem tűrtem. Nem kell az idegen templom! Nem kell az oltár, nem! Ne a vért! Kivertem a fejemből, és azt képzeltem, hogy otthon vagyok.
Kislány vagyok. Erről álmodj, mondtam magamnak. Antoniust hallgatom, legidősebb bátyámat, ahogy meséli, miként verték vissza a veszett germánokat a tengerig! Antonius úgy szerette Germanicust! A többi fivérem is. Lucius, a legkisebb, milyen gyenge volt. Megszakadt a szívem, ha arra gondoltam, hogyan jajgathatott irgalomért a katonákhoz, miközben kaszabolták.
Az Imperium a világ. Ami azon túl van, az káosz, nyomorúság, vergődés és viszály. Katona voltam. Tudtam harcolni. Azt álmodtam, hogy páncélt öltök. A bátyám azt mondta: „Akkora megkönnyebbülés tudni, hogy mégis férfi vagy! Mindig is gondoltam!”
Csak reggel ébredtem föl.
Akkor úgy tört rám a gyász és a kín, mint még soha.
Ezt jegyezd föl, mert akkor én alaposabban megismertem a sors, a szerencse és a természet tökéletes abszurditását, mint amennyire halandónak elviselhető. És ez a leírás, legyen bármily rövid, talán vigaszt nyújthat valaki másnak. Időbe kerül, hogy a legrosszabb eljöjjön, aztán elmenjen.
Egyedül voltam. Szobáról szobára mentem a kis házban, ököllel csapkodtam a falakat, fogcsikorgatva sírtam, szédelegtem. Nem volt Ízisz Anya. Nem voltak istenek. A bölcselők bolondok! A költők hazugságokat daloltak.
Zokogtam, és a hajamat téptem; a ruhámat is téptem, olyan magától értetődően, mintha új szokás lenne. Felrúgtam az asztalokat és a székeket.
Időnként részeg öröm fogott el, hogy megszabadultam minden álságtól és illemszabálytól, mindentől, ami rabságba döntheti a testet és a lelket!
Aztán úgy omlott rám ennek a szabadságnak a borzalma, mintha nem létezne a ház, és a sötétség nem ismerne falakat.
Három éjszakát és három napot vergődtem ebben a gyötrelemben.
Elfelejtettem enni. Elfelejtettem vizet inni.
Egyszer se gyújtottam lámpát. A hold, amely már csaknem kikerekedett, elég fényt adott a festett szobácskák értelmetlen útvesztőjének.
Örökre távozott tőlem az álom.
Szívem gyorsan vert. Izmaim görcsösen megfeszültek, elernyedtek, újra megfeszültek.
Időnként kifeküdtem az udvar jó, nyirkos földjére, apámért, mert őt senki sem nyújtóztatta ki a jó, nyirkos földön, halál után és temetés előtt, úgy, ahogy kell.
Rádöbbentem, miért van akkora hordereje annak, hogy apám sebektől föltépett testét szégyenletes módon nem fektették le a földre. Úgy ismertem ennek a mulasztásnak a jelentőségét, amihez foghatóan kevés ember ismert bármit is. Azért olyan égbekiáltó, mert semmi értelme sincs!
Élj, Lydia!
Figyeltem a kert lombos fácskáit, és különös hála fogott el, amiért ilyen sokáig nézhettem emberi szemmel a földi sötétségbe, és még mindig láthatok dolgokat.
– Ami égből jött, égbe száll? – kérdeztem Lucretiusszal.
Őrültség! Haj bizony, mint mondottam, így bolyongtam, csúsztam-másztam, sírtam és jajveszékeltem három álló napon át.

4.

Végül egy reggelen, amikor a napfény belecsordult a nyitott udvarba, ránéztem a szoba tárgyaira, és megállapítottam, hogy nem tudom micsodák, és milyen célra készítették őket. Nem tudtam a nevüket. Eltávolodtam a meghatározásoktól. Még csak ezt a házat sem ismertem.
Felültem, és rádöbbentem, hogy a Larariumot, a házi istenek szentélyét nézem.
Persze, az ebédlőben vagyok, ezek itt a kerevetek, az pedig a házastársak dicső, kettős kerevete!
A Lararium háromszögletű, magas szentségtartó volt, egy templomocska háromszoros timpanonnal, benne az ősi házi istenek figurácskái. Ebben a profán városban senki sem vitte el a házi isteneket a halott asszonnyal.
A virágok meghaltak. A tűz kialudt. Nem borral oltották el, ahogy kell.
Szakadt ruhámban, négykézláb csúsztam körbe a peristylium kertjét, és virágot szedtem az isteneknek. Kerestem fát, és fellobbantottam a szentelt lángot.
Bámultam az isteneket. Órákig bámultam őket. Úgy rémlett, soha többé nem fogok megmozdulni.
Leszállt az éjszaka. – Ne aludj! – suttogtam. – Vigyázz az éjszakával! A sötéttel lesnek rád azok az egyiptomiak! A hold, nézd, majdnem kerek, csupán egy vagy két éjszaka még, és megtelik!
Ám kínszenvedésem nehezén már túl voltam, és annyira kimerültem tőle, hogy magához ölelt az alvás. Fölnyúlt értem, mintha azt mondaná: „Ne törődj semmivel.”
Az álom eljött.
Arany ruhájú embereket láttam. „Most a szentélybe viszünk.” De mi van ott? Nem akartam látni. „A mi Anyánk, a drága, Fájdalmas Anya”, mondta a pap. A falfestményeken csíkokban követték egymást a profilban ábrázolt egyiptomiak és a képekkel írott szavak. Mirrha égett ezen a helyen.
„Jöjj” – mondták azok, akik fogtak. – „Távozott belőled minden tisztátalanság, most ihatsz a megszentelt Forrásból.”
Hallottam, hogy egy nő sír és nyöszörög. Bekukkantottam a terembe, mielőtt beléptem volna. Ott voltak, a király és a királyné, a király üres tekintettel, mozdulatlanul bámult maga elé, mintha síri álmát aludná, a királyné vergődött arany bilincseiben. Alsó- és Felső-Egyiptom koronáját viselte. És redőzött patyolatot. Nem parókája volt, haját fonták apró varkocsokba. Sírt, és az arcát vörös foltok mocskolták. Vörös mocsok volt a nyakláncán és a keblén is. Tisztátalannak és züllöttnek látszott.
„Anyám, istennőm” – mondtam – „hiszen ez förtelem!”
Kényszerítettem magamat, hogy fölébredjek.
Felültem, rátettem kezemet a Larariumra, és láttam a kert fái között a pókhálókat, ahogyan csillognak a kelő nap fényében.
Mintha emberek suttogtak volna az ősi egyiptomi nyelven.
Nem engedem! Nem fogok megbolondulni!
Elég! Az egyetlen, akit igazán szerettem, az apám azt mondta: „Élj!”
Ideje cselekedni. Fölkelni, tenni valamit. Hirtelen csupa láz és céltudatosság lettem.
A sírás és a gyász hosszú éjszakái egyet jelentettek a templomi beavatással, a halál volt a mákony; a megértés volt az átalakulás.
Ennek vége. Az értelmetlen világ elviselhető lett, és nem szorult magyarázatra. Nem is fog. Milyen bolond voltam, hogy egyáltalán gondoltam ilyesmire!
Balsorsom elég indok a tevékenységre.
Bort töltöttem kupába, és kivittem a kapuhoz.
A város csendesnek tűnt. Emberek jöttek-mentek, elfordítva tekintetüket a borzas nőtől, aki félig öltözetlenül ácsorgott vestibulumában.
Végre feltűnt egy téglák súlya alatt görnyedő, nehéz léptű munkásember.
Nyújtottam a kupát. – Beteg voltam három napon át – mondtam. – Mi van Germanicus halálával? Hogy viseli a város?
A munkás olyan hálás volt a borért. A robot megvénítette. A karja vékony volt. A keze reszketett.
– Köszönöm, úrnő – mondta. Egy hajtásra kiitta a kupát. – A mi Germanicusunkat a köztéren ravatalozták fel, hogy mindenki lássa. Mily gyönyörű volt! Némelyek a nagy Alexanderhez hasonlították! Bár a nép nem tudja eldönteni, hogy megmérgezték-e. Van, aki azt mondja, igen, van, aki azt mondja, nem.
– Úgy szerették a katonái! Piso kormányzó, hála legyen az isteneknek, nincs itt, és nem is mer visszajönni. Germanicus hitvese, a kegyes Agrippina, keblére szorítja férje hamvvedrét. Rómába hajózik, hogy Tiberiustól követeljen igazságot.
Visszaadta a kupát. – Alázatos köszönetem.
– Tehát a város visszatért a régi kerékvágásba.
– Ó, igen, mi is parancsolhatna megálljt e dicső piacnak? – kérdezte. – Az üzlet megy tovább. Germanicus hű katonái őrzik a békét, addig is, míg igazság tétetik. Nem tűrik, hogy a gyilkos Piso visszatérjen, és Sentius maga köré gyűjt mindenkit, aki Germanicus alatt szolgált. A város boldog. Germanicusért lobog a láng. Hogyha háború tör ki, az nem itt lesz. Ne aggódj.
– Köszönöm, csodálatosan sokat segítettél nekem!
Elvettem a kupát, bezártam a kaput, becsuktam az ajtót, és a tettek mezejére léptem.
Lucretiusi józanságokat dünnyögve szemlét tartottam a házban, miközben kenyeret majszoltam, hogy erőre kapjak. Az udvar jobb oldalán volt egy fényűző, tágas fürdőszoba. Úszott a fényben. A víz egyenletes sugárban ömlött a nimfák kagylóhéjaiból a gipszelt falú medencébe, és a víz pompás volt. Nem kellett tüzet gyújtani a melegítésére.
A hálószobában voltak a ruháim.
Az egyszerű római öltözék alapja, mint tudod, a hosszú, ingszerű tunika volt, amelyből kettőt-hármat is fölvettünk; ezekre jött, ha utcára mentünk, a felső tunika vagy stóla, és végül a bokáig érő palla, az ujjatlan köpeny, amelyet mell alatt kellett megkötni.
A legvékonyabb tunikákat választottam, három réteg pókhálószerű selymet, és egy lángvörös pallát, amely tetőtől talpig eltakart.
Soha életemben nem kellett egyedül megkötnöm a sarumat. Őrjítő volt és mulatságos!
A szépségápoló szereimet kirakták asztalokra, amelyeken csiszolt fémtükrök álltak. Ezt a rendetlenséget!
Leültem a számtalan aranyozott szék egyikére, közelebb húztam a fémtükröt, és megpróbáltam elvégezni a festékekkel azt, amit mindig a rabszolgalányaim csináltak.
Sikerült befeketítenem a szemöldökömet, ám borzadásom a festett egyiptomi szemektől megállította a kezemet. Kipirosítottam a számat, némi rizsport hintettem arcomra, kész. Karjaim rizsporozásába, amit Rómában elvégeztek volna helyettem, nem mertem belevágni.
Nem tudom, miként festhettem. Most ezt az átkozott sörényt kellett befonnom. Sikerült is, és a varkocsokat nagy kalácsba csavartam a tarkómon. Miután lehúzogattam a homlokomba és az arcomba a laza fürtöket, ildomos és elfogadható római asszonyt láttam a tükörben – gondoltam én –, aki középen elválasztva viseli barna haját, szemöldöke fekete, ajka rózsapiros.
Azt a rengeteg drapériát magamra szedni, az volt a legnagyobb fáradság. Igyekeztem összepászítani a hosszúságokat. Igyekeztem egyenesbe hozni a selyem stólát, majd szorosra húzni az övet a mellem alatt. De ez a rengeteg hajtogatás, redőzés, tűzés! Mellettem mindig voltak rabszolgalányok! Amikor végre rajtam volt két tunika és a hosszú, szép, vörös stóla, magamra kaptam egy arannyal telis-tele hímzett, rojtos, lepedőnyi selyem pallát.
Gyűrűket, karpereceket húztam, de lehetőleg igyekeztem elrejteni őket a köpeny alá. Még emlékszem, hogyan átkozta apám életének minden napját, amelyen magára kellett öltenie a tógát, az előkelő római férfi előírásos utcai öltözetét. Nos, tógát csak a prostituáltak viselnek. Legalább azzal nem kell bajlódnom.
Egyenesen a rabszolgapiacra mentem.
Jákob igazat mondott a város lakosságáról: Antiokheiában minden náció férfiai és asszonyai képviseltették magukat. Sok asszonyt láttam párban, kart karba öltve.
Itt ugyanolyan elfogadottnak számított a lobogó görög köpeny, mint a hosszú, egzotikus föníciai vagy babiloni köntös. A férfiak magától értetődően viseltek hosszú hajat vagy sűrű szakállt. Láttam nőket olyan rövid tunikában, mint a férfiaké. Mások viszont talpig elfátyolozták magukat, leplükből csupán a szemük villant elő, és őrök meg szolgák kísérték őket.
Az utcák tisztábbak voltak, mint Rómában; középütt szélesebb csatornákban és gyorsabban folydogált célja felé a szennyvíz.
Még messze jártam a fórumtól, de már három ajtó maradt el mögöttem, amelyek előtt drága hetérák folytattak csúfolódó vitát az árakról gazdag fiatal görögökkel vagy rómaiakkal.
Az egyik azt mondja, épp mikor arra haladtam, egy jóképű ifjúnak: – Engem akarsz az ágyba? Te álmodsz! Már mondtam, hogy bármelyik lányt megkaphatod, de ha engem akarsz, menj haza, és add el mindenedet!
Tógát viselő gazdag rómaiak álldogáltak a sarki ivókban, és csak egy bólintással nyugtázták, amikor elkaptam a tekintetemet.
Csak rám ne ismerjenek! Bár nem valószínű, hisz oly távol voltunk Rómától, és én oly sokáig éltem apám házában, aki örömömre felmentett a lakomák és vacsorák, sőt még a szertartásos összejövetelek alól is!
A fórum sokkal nagyobb volt, mint amilyenre első futó pillantásaim alapján emlékeztem. Elállt a lélegzetem, amikor megláttam a napfényben úszó, oszlopcsarnokokkal, templomokkal, császári hivatalokkal keretezett, óriási négyszöget!
A napvédő ponyvákkal fedett piacokon mindent árultak; egy helyütt voltak az ezüstmívesek, külön sarka volt a takácsoknak, egy sorban árulták a selymet, és láttam, hogy a jobbomon, egy mellékutcában árulják a rabszolgákat, mármint a jobb rabszolgákat, akik talán sohasem lépnek föl az árverési dobogóra.
A távolban magasodtak az árbocok. Éreztem a folyó szagát. Augustus templomában égett az áldozati tűz, előtte egyenruhás légionáriusok ácsorogtak pihenjben.
Kimelegedtem és ideges voltam, mert a köpenyem folyton lecsúszott, illetve a több réteg selyem folyton csúszkált. Sok olyan italmérést láttam, amelyeknek kertjében nők diskuráltak. Én is beülhettem volna valahol a közelben egy italra.
Csakhogy nekem szolgaszemélyzetre volt szükségem. Megbízható rabszolgákra volt szükségem.
Mármost Rómában természetesen sohasem jártam rabszolgapiacra. Dehogyis tettem volna ilyet. Különben is, annyi rabszolgacsaládunk volt tuscaniai birtokunkon és Rómában is, hogy szinte sohasem vásároltunk újakat. Sőt, apámnak az volt a szokása, hogy átvette barátaitól művelt rabszolgáikat, amikor azok megrokkantak. Ugrattuk is apámat az „Akadémia” miatt, amely naphosszat csak a történelemről vitatkozott a rabszolgák kertjében.
Ám most el kellett játszanom a minden hájjal megkent, nagyvilági asszonyt. Szemügyre vettem minden minőségi rabszolgát a kirakatban, és gyorsan megállapodtam két nővérnél. Nagyon fiatalok voltak, és nagyon féltek, hogy délben elárverezik őket, és bordélyba kerülnek. Zsámolyokat hozattam, és leültünk egymás mellé.
Beszélgettünk.
Egy türoszi kicsi, de jó ház személyzetéből kerültek ide. Rabszolgának születtek. Jól tudtak görögül és latinul. Beszéltek arameusul. Angyalian szelíd teremtések voltak.
A kezük tökéletes volt. Értettek mindenhez, amire szükségem volt. Tudtak fésülni, arcot festeni, főzni. Hadarták a keleti ételek receptjeit, amelyeknek hírét sem hallottam; különböző keneteket, pirosítókat soroltak föl. Egyikük félelemtől pirulva mondta: – Úrnő, én ki tudnám festeni az arcodat, méghozzá nagyon gyorsan és hibátlanul!
Ebből tudtam, hogy pocsék munkát végeztem.
Azt is tudtam, hogy mivel kis házból jöttek, jóval sokoldalúbbak otthoni rabszolgáinknál.
Jól imádkoztak, mindkettejüket megvásároltam; kértem nekik közepes hosszúságú, tiszta tunikát, meg is kaptam, kék lenvászonból készült, bár nem volt túl finom szövésű, majd találtam egy házalót, aki pallákat vitt a karján. Vettem kék köpenyt mindkét nővérnek. Úgy örültek! Szemérmesek voltak, és el akarták takarni hajukat.
Nem kételkedtem bennük. Meghaltak volna értem.
Eszembe se jutott, mennyire kopoghat a szemük az éhségtől, csak mikor meghallottam, miközben más rabszolgák után néztem, hogy egy utálatos kufár azzal fenyegeti pimasz és pallérozott, görög rabját, hogy nem kap enni, amíg el nem adták. – Ó, iszonyat! – mondtam. – Lányok, ti biztosan éhesek vagytok. Menjetek csak le a fórumra, a kifőzdébe. Nézzétek, ott, az utcában. Látjátok a padokat és az asztalokat?
– Egyedül? – rémüldöztek.
– Idehallgassatok, lányok! Nincs időm, hogy tenyeremből etesselek, mint a madárkákat. Ne nézzetek a férfiak szemébe, és egyetek igyatok, ami jólesik. – Pénzt adtam nekik, számukra bizonyosan elképesztő összeget. – És ne jöjjetek el a kifőzdéből, várjátok meg, amíg én megyek értetek. Ha egy férfi közelítene hozzátok, mímeljetek rettegést, hajtsátok le a fejeteket, és tiltakozzatok, amennyire bírtok, hogy nem beszélitek a nyelvét. A legrosszabb esetben pedig menjetek be Ízisz templomába.
Futottak a sikátorban a távoli kifőzde felé, ma is látom lobogó pallájuk csodaszép kékjét, az égbolt kéklett úgy a napvédő ponyvák összevisszasága alatt izzadó tömeg fölött. Mia és Lia. Könnyű volt megjegyezni, csak külön-külön nem tudtam kimondani.
Fojtott, gúnyos nevetésre figyeltem föl. A görög rabszolga volt, akit gazdája éheztetéssel fenyegetett.
Azt mondta a gazdájának:
– Jól van, éheztess! És akkor mit fogsz eladni? Egy beteg, haldokló embert egy rendkívüli és nagy tudós helyett!
Rendkívüli és nagy tudós!
Megfordultam, ránéztem a rabszolgára. Zsámolyon ült, és nem állt fel a tiszteletemre. Egy szál mocskos ágyékkötőt viselt, ami ékesszólóan bizonyította gazdája butaságát, ám ez a hanyagság bizonyosan érvényre juttatta, hogy ez a rabszolga nagyon jóképű ember: az arca gyönyörű volt, barna haja selymes, hosszúkás mandulaszeme zöld, szép száján gunyoros mosoly ült. Talán harminc éves volt, talán még annyi se, és korának megfelelően edzett, mert a görögök szeretik a kidolgozott izmokat.
Kontár módon vágott haja szennyes volt, nyakából madzagon lógott a legvacakabb kis tábla, amelyet valaha láttam, telezsúfolva parányi latin betűkkel.
Ismételten följebb rángattam a pallámat, majd nagyon közel léptem e dicső, meztelen mellkashoz, kissé mulatva a rabszolga arcátlanságán, amellyel fixírozott, és megpróbáltam elolvasni ezt a sok írást. Mint kiviláglott, ez a rabszolga képes tanítani az egész filozófiát, az összes nyelvet, az egész matematikát, el tud énekelni mindent, ismeri az összes költőt, teljes lakomákat képes megszervezni, türelmes a gyerekekkel, harcolt római ura mellett a Balkánon, alkalmas fegyveres testőrnek, engedelmes, erényes, és egész életét egy athéni házban élte le.
Némi gúnyos lenézéssel olvastam ezt. Ő pimaszul meredt rám, amikor észrevette gúnyos lenézésemet. Pökhendin keresztbe fonta karjait, pontosan a táblácska alatt. Hátradőlt, a falnak támaszkodott.
Hirtelen megláttam, hogy a közelben ólálkodó kereskedő miért nem állította fel a görögöt. A görögnek csak egy lába volt. A bal láb térdtől lefelé szépen megmunkált elefántcsontból készült, amelyre még lábfejet és sarut is faragtak. Tökéletes lábujjakat. Természetesen e tökéletes lábat több részből állították össze, ám az illesztékeknél kidíszített, három rész, megfelelt a természetes arányoknak, és önálló rész volt, aprólékosan kidolgozott körmeivel a gyönyörű saruba bújtatott lábfej.
Láttam már művégtagokat, amelyek lanyhán próbálkoztak a természet utánzásával, de még sohasem találkoztam ily önfeledt rajongással a tettetés iránt.
– Hogyan veszítetted el a lábad? – kérdeztem görögül. Semmi válasz. A lábra mutattam. Semmi válasz. Ismét kérdeztem, latinul. Még mindig semmi válasz. A rabszolgakereskedő pipiskedett az izgalomtól, és a kezét tördelte.
– Úrnő, ez ért a nyilvántartáshoz, elvezet bármilyen vállalkozást, a kézírása tökéletes, becsületesen könyvel!
Hmmm. Semmi pedagógia? Nem úgy festek, mint egy anya és hitves. Baj.
A görög gúnyos vigyorral elfordította a tekintetét. Azt motyogta metszően szabatos latinsággal, hogy ha pénzt fizetek érte, halottra pazarolom. A hangja bársonyos és gyönyörű volt, noha fáradt és fitymáló, a kiejtése természetes és elegáns.
Félredobtam a türelmet, és hadarni kezdtem görögül.
– Tanulj tőlem, te arrogáns athéni idióta! – mondtam vörös arcú haraggal, amiért így félreismer egy rabszolga és egy rabszolgakereskedő. – Ha egyáltalán tudsz írni görögül és latinul, ha valóban tanulmányoztad Arisztotelészt és Eukleidészt, akiknek nevét mellesleg hibásan írtad, ha Athénben jártál iskolába, és a Balkánon háborúztál, ha csak fele igaz e hősi eposznak, miért nem akarsz az egyik legintelligensebb asszonyé lenni, akivel életedben találkoztál, aki tisztelettel és méltó bánásmóddal fizetne hűségedért? Mit tudsz te Arisztotelészről és Platónról, amit én nem tudnék? Sohasem ütöttem meg rabszolgát. Lemaradsz az egyetlen úrnőről, akitől megkaphatnád hűségedért, minden megálmodott jutalmadat. Ez a tábla egy merő hazugság, nemde?
A rabszolga elhűlt, de nem haragudott. Előrehajolt és megpróbált jobban felbecsülni, de úgy, hogy ne legyen feltűnő. A kereskedő dühösen integetett neki, hogy álljon fel, amit a rabszolga meg is tett, nagyszerűen tornyosulva fölém. Az elefántcsonton felül erős és egészséges volt a lába.
– Mi lenne, ha őszintén elmondanád, amit tudsz? – kérdeztem, átváltva latinra.
A kereskedőhöz fordultam. – Hozz nekem tollat, hogy kijavíthassam a neveket. Ha ennek az embernek lenne is esélye a professzorkodásra, a helyesírási hibák tönkretennék. Bolondnak néznék, hogy ilyeneket ír.
– Nem volt elég helyem az írásra! – suttogta a rabszolga váratlan dühvel és tökéletes latinsággal. Úgy hajolt felém, mintha meg kellene értenem az érvelését.
– Nézd ezt a táblácskát, ha olyan intelligens vagy! Felméred ennek a kereskedőnek a tudatlanságát? Esztelenségében azt se tudja, hogy amit ő zöld üvegcserépnek hisz, az smaragd! Ez a tábla vacak. Telezsúfoltam az összes általánossággal, ami eszembe jutott.
Kacagtam. El voltam bűvölve és fel voltam villanyozva. Nem bírtam abbahagyni a kacagást. Olyan mulatságos volt! A rabszolgakereskedő nem értett semmit. Büntesse meg a rabszolgát és szállítsa le az értékét? Vagy hagyja, hogy ezt mi ketten elintézzük?
– Mit kellett volna tennem?! – kérdezte a rabszolga ugyanazzal a bizalmas suttogással, csak ezúttal görögül – ordítottam volna rá minden erre járóra: „Itt ül egy nagy tanító, itt ül egy filozófus!" – Kissé lehiggadt, miután kiadta magából a mérgét. – Az én nagyatyáim neve föl van vésve az athéni Akropoliszra! – mondta. A kereskedő hápogott.
Engem majd szétvetett az érdeklődés és a lelkesedés. Pallám ismét lecsúszott. Gorombán megrántottam. Ezek a ruhák! Nekem miért nem szóltak, hogy a selyem csúszik, ha selyemre veszik?
– Hát Ovidius? – kérdeztem, és vettem egy mély lélegzetet. Annyit nevettem, hogy kis híján kicsordultak a könnyeim. – Ovidius nevét is ideírtad. Ovidiusét. Népszerű itt Ovidius? Biztosíthatlak, hogy Rómában senki sem merte volna fölírni a tábládra. Elég szégyen, de még azt se tudom, életben van-e még. Ovidiustól tanultam csókolózni tízéves koromban, amikor elolvastam a Szerelmek-et. Olvastad a Szerelmek-et?
Egész magatartása megváltozott. Meglágyult, és láttam rajta, hogy a remény szélén egyensúlyozik, a reményén, hogy talán jó úrnője lehetek. Ám egyelőre nem engedte meg magának, hogy ezt el is higgye.
A kereskedő a legapróbb jelet várta, amiből megtudhatta volna, mit tegyen. Nyilvánvalóan nem értette, miről beszélgetünk.
– Idehallgass, te arcátlan egylábú rabszolga! – mondtam. – Ha azt hinném, hogy esténként még Ovidiust is tudsz felolvasni nekem, abban a szempillantásban megvásárolnálak. Ám ez a tábla holmi dicső Szokratésszel elegy Nagy Sándornak ír le. Miféle balkáni háborúban harcoltál? Hogyhogy ennek a silány kereskedőnek a kezére kerültél ahelyett, hogy rögtön vittek volna egy jó házba? Ki tudja ezt elhinni? Ha vak Homérosz ily fellengzős meséket zengett volna, az emberek fölállnak és kimennek a kocsmából.
A rabszolga felháborodott.
A kereskedő figyelmeztetően kinyújtotta a kezét, mintha le akarná fogni.
– Mi a csoda történt a lábaddal? – kérdeztem. – Hogyan veszítetted el? Ki készítette neked e pompás pótlékot?
A rabszolga haragjában is ékesen szóló suttogással, lassan és türelmesen válaszolt:
– Akkor veszítettem el, amikor vadkanvadászaton voltam római urammal. Uram mentette meg az életemet. Gyakran vadásztunk. A Pentelikonon történt, ami egy hegy...
– Köszönöm szépen, de tudom, hol van a Pentelikon – mondtam. A rabszolga arcjátéka elegáns volt. Mélységes zavarba jött. Megnyalta cserepes ajkát és arra kért:
– Csak hozass a kereskedővel pergament és tintát. – Oly gyönyörűen beszélte a latint, olyan erőlködés nélküli könnyedséggel, mint egy színész vagy rétor. – Emlékezetből leírom neked Ovidius Szerelmek-ét – ígérte fogcsikorgató nyájassággal. – Azután leírom Xenophón egész krónikáját a perzsákról, ha van rá időd, természetesen görögül! Uram úgy bánt velem, mint a fiával. Vele harcoltam, vele tanultam. Én írtam a leveleit. Együtt művelődtünk, mert így akarta.
– Ah! – mondtam büszke megkönnyebbüléssel.
Most kifogástalan úriembernek látszott, aki haragszik a lehetetlen körülmények szorítására, mégis méltóságteljes, és annyi szellemmel érvel, hogy lelkierőt merítsen belőle.
– Hát az ágy? Ott is megállod a helyed? – kérdeztem. Nem tudom, miféle indulat vagy kétségbeesés diktálta kérdésemet.
Őszintén megbotránkozott. Jó jel. A szeme kerekre nyílt. Összevonta a szemöldökét.
Közben a rabszolgakereskedő meghozta a pergament, tintát, és asztalt, zsámolyt állított a forró macskakőre.
– Na, írj! – mondta a rabszolgának. – Írjál betűket ennek az asszonynak! Csinálj összeadásokat! Különben megöllek, és eladom a lábadat!
Kipukkadt belőlem a nevetés. A rabszolgára néztem, aki még mindig nem tért magához. Nagy nehezen elfordította a tekintetét, hogy megvető pillantást vethessen a kereskedőre.
– Biztonságban vannak tőled a rabszolgalányok? – kérdeztem leereszkedőn. – A fiúkat szereted?
– Tökéletesen megbízható vagyok! – mondta a rabszolga. – Semmiféle gazdáért nem vagyok képes bűnt elkövetni!
– És ha az ágyamba kívánlak? Én vagyok a ház úrnője, kétszeresen elvált, szabad asszony, azon kívül római.
Arca elsötétült. Indulatok sokasága suhant át az arcán, a bánattól a tétovázáson és az értetlenségen át a mélységes zavarodottságig.
– Nos? – kérdeztem.
– Fogalmazzunk úgy, úrnőm, hogy sokkal elégedettebb leszel, ha szavalom neked Ovidiust, mintha megkísérelném eljátszani verseit.
– Tehát a fiúkat szereted – bólintottam.
– Rabszolgának születtem, úrnőm. Be kellett érnem a fiúkkal. Sohasem ismertem mást, és nincs is rá szükségem. – Az arca pipacspiros volt, és lesütötte a szemét.
Kedves athéni szerénység!
Intettem neki, hogy üljön le.
Aminek ő a körülményekhez – a forrósághoz, a mocsokhoz, a tömeghez, a törékeny székhez és az imbolygó asztalhoz – képest meghökkentő fesztelenséggel és kecsességgel tett eleget.
Fölemelte a tollat, és gyorsan leírta, hibátlan görög nyelven: „Megsértettem-e bolond fejjel e tanult és kivételesen türelmes, nemes úrnőt? Magam idéztem elő bukásomat meggondolatlanságommal?” Latinul azt írta: „Igazat mond-e Lucretius, amikor azt állítja, hogy nem kell félnünk a haláltól?” Gondolkozott egy pillanatig, majd leírta, ismét görögül: „Valóban fölér-e nagy költőinkkel Vergilius és Horatius? Csakugyan ezt hiszik a rómaiak, vagy csak reménykednek benne, tekintettel más művészetekben elért, ragyogó teljesítményeikre?”
Nagyon figyelmesen elolvastam, miközben bűbájosan mosolyogtam. Imádtam őt. Néztem vékony orrát, árkolt állát, belenéztem a zöld szempárba, amely föltekintett rám.
– Hogy kerültél te ide? – kérdeztem. – Egy antiokheiai rabszolgapiacra? Te Athénben nevelkedtél, ahogy mondtad.
Fel akart állni a felelethez. Visszanyomtam a zsámolyra.
– Erről semmit sem mondhatok – válaszolta – csak azt, hogy uram nagyon szeretett, és uram ágyban, párnák közt halt meg, családja körében, én pedig itt vagyok.
– Miért nem szabadított fel a végrendeletében?
– Felszabadított, úrnőm, vagyont is adott.
– Hát akkor?
– Ennél nem mondhatok többet.
– Miért nem? Ki adott el, és miért?
– Úrnőm – felelte – kérlek, tekintsd hűségemet a házhoz, amelynél egész életemben szolgáltam. Nem mondhatok többet. Ha szolgád leszek, ugyanezzel a hűséggel övezlek téged is. Házad az én házam lesz. Szent lesz számomra. Ami falaid között történik, falaid között marad. Kegyes és erényes uram volt. Ennyit ildomos mondanom, hadd ne szóljak többet. Fenséges régi görög erkölcs!
– Írjál még, gyorsan! – sürgette a kereskedő.
– Csöndben légy – szóltam rá. – Eleget írt.
A szemrevaló barna hajú rabszolga, ez az igézően szép, egylábú ember, a bánat mély verméből látszott szemlélni a távoli fórumot, ahol fehér-fekete alakok villantak el az utca torkolatában.
– Mihez kezdhetnék szabad emberként? – kérdezte egy magányos lélek szenvtelenségével. – Másolnék egész nap éhbérért a könyvkufároknál? Írnék leveleket piculákért? Uram életét kockáztatta, hogy megmentsen attól a vadkantól. Harcoltam Tiberius alatt Illíriában, ahol az imperator tizenöt légióval elfojtotta a lázadásokat. Lecsaptam egy ember fejét, hogy megmentsem uramat. És mi vagyok most?
Mélyen elszomorodtam.
– Mi vagyok most? – ismételte a kérdést. – Ha szabad lennék, máról holnapra kellene élnem, és ha álomra hajtanám a fejemet holmi szennyes bérkaszárnyában, elefántcsont lábamat lefűrészelnék és ellopnák!
Számhoz kaptam a kezemet.
Könnybe lábadó szemmel nézett rám, hangja fátyolosabb lett, ám továbbra is pattogósan artikulált:
– Ó, taníthatnék filozófiát ott az árkádok alatt, karattyolhatnék Diogenészről, színlelhetném, hogy szeretek rongyokban járni, ahogyan mostani követői teszik. Micsoda cirkusz az odakint, észrevetted? Soha életemben nem láttam annyi filozófust, mint ebben a városban! Nézd meg, ha majd visszafelé mész. Tudod, mi kell ahhoz, hogy itt filozófiát tanítson az ember? Hazudnod kell. Értelmetlen szavakat kell pattogtatnod az ifjúságnak, olyan sebesen, ahogy bírsz, boronganod kell, mikor nem tudsz válaszolni, badarságokat kell koholnod, amelyeket a régi sztoikusoknak tulajdonítasz.
Elhallgatott, igyekezett lecsillapodni.
Majdnem könnybe lábadt a szemem, ahogy néztem le rá.
– Hanem hát látod, nekem nincs tehetségem a hazugsághoz – mondta. – Ezért buktam meg előtted, dicső úrnő.
Össze voltam zúzva, sebeim némán tárultak. A karakánság, amely kihozott elzártságomból, fogyatkozóban volt. A rabszolga bizonyosan látta könnyeimet.
Ismét elfordította tekintetét a fórum felé.
– Álmom egy becsületes úr vagy úrnő, egy becsületes ház. Becsületessé teheti-e a rabszolgát a becsület szemlélése? A törvény azt mondja, nem. Így tehát minden rabszolgát, kinek bíróság előtt kell tanúskodnia, kínvallatásnak kell alávetni, hiszen nincs becsülete! Ám az ész mást mond. Én tanultam és taníthatok bátorságot és becsületet. Igen, ez a tábla az utolsó szóig igaz. Nem volt időm vagy alkalmam, enyhíteni kérkedő stílusát.
Lehajtotta fejét, és úgy nézett a fórum felé, mintha ott lenne az elvesztett világ. Vitézül kihúzta magát a székben, és újból megpróbált felállni.
– Nem, ülj csak le – szóltam rá.
– Úrnőm – mondta –, ha egy rossz hírű házban van szükséged szolgálataimra, akkor most hadd közöljem... ha kínozni és kényszeríteni kell olyan leánykákat, mint akiket most vásároltál, ha az utcán kell hirdetnem bájaikat, azt nem teszem meg. Ez ugyanolyan becstelenség szememben, mint a tolvajlás vagy a hazugság. Miért akarsz engem?
A könnyek megtorpantak a rabszolga és a rabszolga világlátása közötti határvonalon, ő derűsen tekintett rám.
– Úgy nézek én ki, mint egy szajha? – kérdeztem felháborodottan. – Az istenekre, a legjobb ruháimat vettem föl! Legjobb igyekezetem szerint próbálok bődületesen tiszteletre méltónak látszani e cifra selymekben! Látsz a szememben kíméletlenséget? Nem hiszed el, hogy az acélos lélek is túlélheti a gyászt? Nem kell ahhoz a csatatéren harcolni, hogy bátrak legyünk!
– Nem, úrnőm, nem! – mondta. Annyira bánkódott!
– Akkor miért vagdosod fejemhez e sértéseket? – kérdeztem megbántva. – Abban pedig egyetértek veled, hogy római költőink nem érnek föl a görögökkel. Nem tudom, mi lesz a sorsunk, mint birodalomnak, és ez ólomsúllyal nyomaszt, akárcsak apámat és az ő apját! Hogy miért? Nem tudom! – Elfordultam, mintha menni akarnék, holott nem akartam. Ahhoz túlságosan megsértett.
Felém hajolt az íróasztalon át.
– Úrnőm – súgta még halkabban, még tapintatosabban – bocsásd meg érdes szavaimat, de magad vagy a paradoxon. Arcod hóbortosan van kifestve, és azt hiszem, az ajakpirosítót nem helyesen hordták fel. Pirosító van a fogadon. Karodról hiányzik a rizspor. Három selyemruhát viselsz, de minden át lehet látni! Hajadból, mely két barbár varkocsban omlik válladra, apró ezüst és arany tűk esőjét hullajtod. Nézd csak, most is potyognak a hajtűk. Meg fognak szúrni, úrnőm. Pallád, mely inkább esti alkalomra illik, leesett a földre. Ruhád szegélye a port söpri.
Ügyesen lehajolt, felkapta a pallát, ugyanazzal a mozdulattal fel is állt, kijött az asztal mögül, nehézkesen vonszolva lábát, és vállamra terítette a pallát, mindezt anélkül, hogy egyszer is félbeszakította volna beszédét.
– Csodálatos sebességű beszédedet meghökkentő szellemességekkel fűszerezed – folytatta –, ám öveden mégis hatalmas tőrt viselsz. El kellene rejtened felkarodon, pallád alatt. És az erszényed. Aranyat adtál belőle a lányoknak, hogy fizethessenek. Óvatlanul közszemlére teszed tömött erszényedet. És a kezed! Gyönyörű a kezed, elegáns, akárcsak latin és görög beszéded, ámde redőibe beleette magát a piszok, mintha földben turkáltál volna.
Mosolyogtam. Elállítottam könnyeimet.
– Nagyon jó megfigyelő vagy – mondtam nyájasan. El voltam ragadtatva. – Miért kellett oly mélyre vágnom, hogy megtaláljam lelkedet? Miért nem vagyunk képesek egyszerűen csak megmutatni magunkat egymásnak? Erőskezű sáfárra van szükségem, őrizőre, ki elbírja a fegyvert, aki irányítja és védi házamat, mert magányos vagyok. Csakugyan átlátsz ezen a sok selymen?
Bólintott. – Nos, most, hogy válladon a palla, elrejti a ... tőrt és az erszényt...– Elvörösödött, míg én mosolyogtam, hogy lehiggadjak, és visszaverjem az önbizalmamra fenekedő, ágaskodó sötétséget, ő pedig így folytatta:
– Úrnőm, az ember azért tanulja meg elrejteni a lelkét, mert mások elárulták. Ám én rád bíznám a lelkemet, ha felülvizsgálnád ítéletedet. Meg tudlak védeni, elvezetem házadat. Nem zaklatom leánykáidat. Ám jól jegyezd meg, hogy minden illíriai katonáskodásommal együtt is csak féllábú vagyok. Azért jártam térdig a vérben három éven át, hogy egy vadkan fosszon meg a lábamtól, csak mert egy hitványul edzett dárda eltört, amikor beledöftem az állatba.
– Mi a neved? – kérdeztem.
– Flavius – felelte.
Római név?
– Flavius – ismételtem.
– Úrnőm, a palla ismét lecsúszik fejedről. És minden tele van ezekkel a hegyes tűcskékkel. Meg fognak szúrni.
– Oda se neki – mondtam, de azért engedtem, hogy illendően beburkoljon megint, mintha ő lenne Pygmalion, és én a Galatheája. Épp csak az ujja hegyével ért hozzám. De a palla már úgyis bepiszkolódott.
– Azok a lányok – mondtam –, akiket láttál, félórája házam népéhez tartoznak. Szerető gazdájuk legyél! Hanem ha asszony ágyába feküdnél a fedelem alatt, az az én ágyam legyen. Húsból és vérből vagyok!
Bólintott, mert szóhoz sem tudott jutni.
Meglazítottam erszényem zsinórját, és kivettem annyit, ami véleményem szerint méltányos ár lett volna Rómában, ahol a rabszolgák folyton azzal kérkednek, milyen sokba kerültek. Az asztalra tettem az aranyat, meg se nézve, mit vertek az érmékre, csak megbecsültem az értéket.
A rabszolga növekvő ámulattal meredt rám, majd a kereskedőre villantotta tekintetét.
A csúszó-mászó, könyörtelen, minden hájjal megkent kalmár felfújta magát, mint a varangyos béka, és azt mondta, hogy e felbecsülhetetlen értékű görög tudósnak méregdrágán kell elkelnie az árverésen. Számos gazdag ember érdeklődött. Egy órán belül egész iskolai osztály fogja vizsgáztatni. Római tisztek küldték ide háznagyaikat tájékozódás céljából.
– Ezt már nem bírom erővel – mondtam, és ismét az erszénybe nyúltam.
Akkor Flavius, az én új rabszolgám, gyengéden lefogta kezemet. Parancsoló fölénnyel és rettenthetetlen megvetéssel mérte végig a kereskedőt.
– Egy féllábú emberért! – szűrte fogai között. – Te tolvaj! Ennyit felszámolni úrnőmnek Antiokheiában, hol annyi a rabszolga, hogy a hajók Rómába kénytelenek vinni őket, mert másképp nem faraghatnák le veszteségeiket!
Levoltam nyűgözve. Ment minden, mint a karikacsapás. A sötétség visszahúzódott tőlem, és egy percre isteni értelem sejlett a meleg napsütésben.
– Te becsapod úrnőmet! Te söpredék! – folytatta Flavius. – Asszonyom, muszáj még egyszer e latortól vásárolnunk? Nem javasolom!
A rabszolgakereskedő bárgyú vigyorra – a gyávaság és az ostobaság ocsmány vigyorára – húzta a száját, hajlongott, és egyharmadát visszaadta annak, amit fizettem.
Megint alig bírtam magamba fojtani a hahotázást. A pallám ismét leesett. Flavius fölvette. Ezúttal tisztességesen megcsomóztam elől.
Ránéztem a visszakapott aranyra, felmarkoltam, Flavius kezébe nyomtam, és már ott se voltunk.
Amikor elmerültünk a fórum embersűrűjében, nem győztem nevetni a történeten.
– Hát, Flavius, te máris védelmezel! Megtakarítod a pénzemet, kitűnő tanácsot adsz. Ha több ilyen ember élne Rómában, sokkal jobb lenne a világ.
Flaviusnak elállt a szava. Még ahhoz is erőlködnie kellett, hogy suttoghasson.
– Úrnő, parancsolj testemmel s lelkemmel mindhalálig! Lábujjhegyre ágaskodtam, és megcsókoltam az arcát. Akkor tudatosodott bennem, hogy egyetlen tiltakozó szó nélkül tűrte a pőreséget, a mocskos ágyékkötőt, az egész ocsmányságot.
– Nesze! – mondtam, még több pénzt nyomva a markába. –Vidd haza a lányokat, fogd munkára őket, aztán menj fürdőbe. Tisztálkodj meg. Úgy, mint egy római. Rendelj egy fiút, ha akarsz. Rendelj kettőt. Aztán vásárolj magadnak rendes ruhát, de nem rabszolgának valót, hanem olyat, amit egy fiatal és gazdag római úrnak vásárolnál!
– Asszonyom, kérlek, rejtsd el azt az erszényt! – kérte, miközben elvette a pénzt. – És mi a neve úrnőmnek? Mit mondjak, kié vagyok, ha kérdezik?
– Az athéni Pandoráé – feleltem. – Bár neked kell majd felvilágosítanod szülővárosom jelenlegi állapotáról, mert jómagam sohasem jártam ott. Ám egy görög név épp alkalmas nekem. Most menj. Nézd csak, hogy figyelnek a lányok!
Sokan figyeltek. Ó, ez a piros selyem! Flavius pedig olyan pompás hím volt!
Ismét megcsókoltam, és a fülébe súgtam, kiszámítottan, amilyen gazember vagyok:
– Kellesz nekem, Flavius.
Döbbenten bámult le rám.
– Tied vagyok örökre, asszonyom – súgta.
– Biztos, hogy nem tudnál befeküdni mellém az ágyba?
– Ó, hidd el, próbáltam már! – vallotta be, és újra elpirult. Ökölbe szorítottam a kezemet, és belebokszoltam izmos karjába.
– Jól van, na – mondtam.
Mozdulatomat látva a hajadonok már fel is álltak. Tudták, hogy Flaviust én küldöm hozzájuk.
Odaadtam Flaviusnak a kulcsot, elmagyaráztam, merre van a házam, leírtam, milyen a kapu, amelyen belül régi bronz oroszlán köpi a vizet.
– És te, asszonyom? – kérdezte. – Itt maradsz a tömegben, kísérő nélkül? Úrnőm, az erszény olyan nagy, és tömve van arannyal!
– Azt látnád, mennyi arany van a házban! – mondtam. – Nevezd ki magad az egyetlen személynek, aki felnyithatja a ládákat, majd rejtsd el őket megfelelő helyen. Cseréld ki a bútorokat, amelyeket szétvertem... magányomban. Bőven találsz az emeleten.
– Arany a házban! – riadozott Flavius. – Ládaszám!
– Te csak ne aggódj miattam – intettem. – Tudom, hova forduljak segítségért. Ha pedig elárulsz, ha ellopod az örökségemet, és hazatérve romokban találom a házat, akkor úgy vélem, azt kapom, amit érdemeltem. Takard le a kincsesládákat szőnyegekkel. Töméntelen kis perzsaszőnyeg van a házban. Nézz körül az emeleten. És ne feledd a Larariumot!
– Mindent megteszek, amit kérsz, és még többet!
– Így is gondoltam. Olyan ember, aki nem tud hazudni, lopni sem tud. Elviselhetetlen, hogy tűz itt a nap. Menj a lányokhoz. Várnak. Elfordultam. Körbekerült, hogy szemben legyen velem.
– Úrnőm, valamit el kell mondanom neked.
– Mit? – kérdeztem fenyegető arccal. – De ugye, nem azt, hogy eunuch vagy? Eunuchok nem növesztenek ilyen izmokat a karjukon és a lábukon.
– Nem – felelte. Majd hirtelen elkomolyodott. – Ovidius, akit említettél. Ovidius halott. Két éve halt meg egy Tomi nevű sárfészekben, a Fekete-tenger felső partvidékén. Siralom, hogy épp oda száműzték, egy ilyen barbár helyőrségbe.
– Nekem senki sem szólt! Micsoda gyalázatos hallgatás! – Tenyerembe temettem arcomat. A palla lehullt. Flavius fölemelte. Szinte észre sem vettem. – Annyit imádkoztam, hogy Tiberius engedje visszatérni Rómába! – Figyelmeztettem magamat, hogy most nem szabad ennél időznöm. – Most nincs időm elsiratni Ovidiust...
– Itt bizonyára rengeteg könyve kapható – mondta Flavius. – Athénben is nagyon könnyű találni belőlük.
– Helyes, esetleg szakíthatnál időt, hogy szerezz nekem néhányat. Akkor én most megyek, nem érdekel, ha hullik a hajtűm, lebomlik a varkocsom, leesik a pallám. Ne nézz már ilyen rémülten. Ha eljössz a házból, csak zárd rá az ajtót a lányokra és az aranyra.
Amikor végre elfordultam, Flavius egészen rugalmas mozgással közeledett a lányokhoz. A nap szépen játszott izmos hátán. Haja egészen olyan fürtös barna volt, mint az enyém. Egy percre megállt, amikor egy házaló megrohanta egy nyaláb olcsó tunikával, köpennyel, hasonlókkal; több mint valószínű, lopott holmik voltak, amelyekből az első eső kimossa a rengeteg festéket, bár ki tudja? Flavius sietve vásárolt egy tunikát, amelyet rögtön magára rántott, és hozzá széles, vörös övet.
Minő átalakulás! A tunika a combja közepéig ért. Nagy megkönnyebbülés lehetett neki végre egy tiszta ruha. Gondolnom kellett volna rá, mielőtt elbúcsúztunk. Ostoba vagyok.
Megcsodáltam. Csak az lehet ilyen méltóságteljes és szép, akár felöltözötten, akár öltözetlenül, akit nagyon szerettek. Elefántcsont lábának minden vésete erről a szeretetről mesélt, amelyet Flavius úgy viselt, mint egy ruhát. Rövid találkozásunk örök kapcsokat kovácsolt.
Üdvözölte a lányokat, majd átkarolta vállukat, és kivezette őket a tömegből.
Egyenesen Ízisz templomába mentem, öntudatlanul téve meg az első lépést a lopott halhatatlanság, a dicstelen és meg nem érdemelt emberfelettiség, a végtelen és teljességgel haszontalan kárhozat felé.

5.

A templomudvarban számos gazdag római asszony fogadott nagy lelkesen. Valamennyien tisztességesen ki voltak festve, fehérített karok, arcok, szabályosan kihúzott szemöldök, pirosított száj – szóval rendben volt minden részlet, amit én reggel elkapkodtam. Elmagyaráztam, hogy gazdag és önálló vagyok. Felajánlottak minden segítséget. Elámultak, mikor hallották, hogy Rómában be is avattak.
– Hála legyen Ízisz Anyának, hogy nem találtak rád és nem végeztek ki! – örvendezett az egyik római asszony.
– Menj a papnőhöz! – mondták. Sokuk még nem esett át a titkos szertartásokon; egyelőre várták, hogy az istennő elhívja őket e sorsdöntő eseményre.
Sok más asszony is volt még ott, köztük talán egyiptomiak és babilóniaiak is. Csak találgathatok. Többnyire selyemben, fölékszerezve. Köpenyüket bizarr, festett arany szegély díszítette. Mások egyszerű ruhát viseltek.
Ám nekem az volt a benyomásom, hogy valamennyien görögül beszélnek.
Nem bírtam rávenni magam, hogy belépjek a templomba. Ahogy ránéztem, Rómában megfeszített papjainkat láttam.
– Hála az istennőnek, hogy nem ismertek föl – mondta valaki.
– Jó sokan menekültek Alexandriába – mondta egy másik.
– Nem tiltakoztam – szóltam csüggedten. Sajnálkozó kórus. – Hogyan is tehetted volna Tiberius alatt? Hidd el nekem, mindenki megszökött, aki tehette.
– Ne keserítsd magadat – kért egy nagyon ildomosan öltözött, kék szemű, görög fiatalasszony.
– Hűtlen lettem a kultuszhoz.
A lágy hangok ismét vigasztaló zsongásban olvadtak össze.
– Menj – biztatott az egyik asszony-, és kérd, hogy imádkozhass Anyánk szentélyében. Beavatott vagy. A többség itt nem az.
Bólintottam.
Fölmentem a lépcsőn, és beléptem a templomba.
Megálltam, hogy lerázzam köpenyemről a világot, vagyis az összes hiábavalóságot, amit fecsegtem. Lelkem az istennőre összpontosult, és kétségbeesetten akart hinni benne. Gyűlöletes képmutatással használtam ki a templomot és a kultuszt, de akkor valahogy nem tűnt fontosnak. A három éjszaka keserűsége túlságosan mélyre hatolt.
Minő megrendítő élmény várt bent!
Ez a templom sokkal ősibb volt, mint a mienk Rómában. Egyiptomi festmények borították falait. Azonnal összeborzongtam. Az oszlopok egyiptomi stílusúak voltak, vagyis nem hornyoltak, hanem hengeresek, simák; lángoló narancsszínre festették őket, és az oszlopfő óriás lótuszvirágot formázott. Részegítő tömjénillat szállt, és a szentélyből muzsika hallatszott: lant és sistrum éles pengése, és zsolozsmaszó.
Hamisítatlan egyiptomi hely volt, és ugyanúgy béklyóba vert, mint álmaim. Csaknem elájultam.
Visszatértek az álmok, az a bénító érzés, hogy valamilyen egyiptomi titkos szentélyben vagyok, és a lelkemet magába nyelte egy másik test!
Jött a papnő. Ez is megrendülés volt.
Rómában rómaias ruhát viselt volna, és ahhoz esetleg egy egzotikus kis fejdíszt, mondjuk, vállig érő főkötőt.
Ám ez az asszony egyiptomi ruhában volt, régies, redőzött patyolatban. Káprázatos egyiptomi fejdíszt és hatalmas parókát hordott, amelynek hosszú, fekete fonatai mereven csüngtek a vállára. Kleopátra lehetett ilyen bizarr.
Én csak mesékből ismertem Julius Caesar szerelmét az egyiptomi királynő iránt, Kleopátra viszonyát Marcus Antoniusszal, és Kleopátra halálát. A születésem előtt történt.
Ám azt tudtam, hogy Kleopátra mesébe illő bevonulása Rómába nagyon felborzolta a római kedélyeket. 
Bevitt egy magánlakosztályba, és hellyel kínált egy fejedelmi heverőn. Kimerülten ledőltem.
– Távozzatok tőlem, minden gonoszok! – suttogtam. – Az álmok is!
A papnő mellém ült, és átölelt selymes karjaival. Egy álarcba néztem!
– Szólj, szenvedő – kért latinul, erősen idegesen kiejtéssel. – Mondj el mindent, aminek ki kell jönnie.
Én pedig minden átmenet nélkül kizúdítottam magamból családom történetét, családom kiirtását, bűntudatomat, szenvedéseimet.
– És ha én okoztam családom vesztét, mert Ízisz hívéül szegődtem? És ha Tiberius emlékezett rá? Mit tettem? A papokat megfeszítették, és én nem tettem semmit! Mit kíván tőlem Ízisz Anya? Meg akarok halni!
– Azt ő nem kívánja tőled – felelte a papnő, miközben mereven nézett. Óriási szeme volt, vagy csak a festék tette? Nem, láthattam a szeme fehérét, milyen csillogó, milyen tiszta. Festett szájából szavak monoton csermelye csordogált.
Hamarosan hagymázos esztelenség lett úrrá rajtam. Elmotyogtam beavatásom ama részleteit, amelyek elmondhatók egy papnőnek, mert e dolgok szigorúan titkosak, de ennyiből is megállapíthatta, hogy újjászülettem a rítusokban.
Kiáradt belőlem minden felgyülemlett gyöngeségem.
Aztán elébe tártam bűntudatomat. Bevallottam, hogy hamar elpártoltam Ízisz kultuszától, hogy évek óta már csak a nyilvános körmeneteken vettem részt, amikor az istennő szobrát levitték a tengerhez, hogy áldja meg a hajókat. Ízisz, a hajózás istennője. Nem éltem jámbor életet.
Semmit sem tettem, amikor Ízisz papjait megfeszítették, legfeljebb az imperator háta mögött mondtam meg a véleményemet, mint sokan mások. Összetartottunk, én és e rómaiak, akik szörnyetegnek vélték Tiberiust, ám nem emeltük fel hangunkat Ízisz védelmében. Apám azt mondta, maradjak csöndben. Tehát csöndben maradtam. Ugyanez az apa mondta, hogy éljek.
Megfordultam, lesiklottam a heverőről, és elnyúltam a mozaikpadlón. Nem tudom, miért. A hideg csempéhez nyomtam arcomat. Jólesett a hidegség. Őrült voltam, de nem dühöngő. Feküdtem, és merev szemmel bámultam.
Azt az egyet tudtam, hogy ki akarok menni ebből a templomból! Nem tetszett! Nem, ez nagyon rossz ötlet volt!
Hirtelen megutáltam magam, amiért annyira kiszolgáltatottja vagyok ennek a ki tudja, milyen asszonynak. A vér-álmok hangulata incselkedett velem.
Kinyitottam a szemem. A papnő hajolt felém. Lidércnyomásaim zokogó királynéját láttam. Elfordultam, behunytam a szemem.
– Békesség neked – mondta tökéletesre csiszolt hangján. – Nem követtél el semmi rosszat.
Visszásnak tűnt, hogy ily hang jöjjön ily festett arcból és alakból, ám a hang nem tűrt ellentmondást.
– Először is – mondta a papnő – meg kell értened, hogy Ízisz Anya mindent megbocsát. Ő az Irgalom Anyja. Abból, amit meséltél, megállapítható, hogy magasabb fokozaton avattak be, mint itt a legtöbbeket. Hosszasan böjtöltél. Megfürödtél a bika szentelt vérében. Bizonyára ittál a varázsitalból. Álmodtál, és láttad magad újászületni.
– Igen – feleltem, és megpróbáltam újra élni a régi önkívületet, a hit felbecsülhetetlen ajándékát. – A csillagokat láttam, és hatalmas, virágos mezőket, de micsoda mezőket...
Nem jó. Rettegtem ettől a nőtől, és ki akartam kerülni innen. Hazamegyek, kiöntöm a lelkem Flaviusnak, és ráveszem, hogy zokoghassak a vállán.
– Nem vagyok jámbor természet – gyóntam. – Fiatal voltam. Szerettem a szabad asszonyokat, akik a templomba jártak, az asszonyokat, akik azzal háltak, akivel akartak, Róma szajháit, az örömtanyák tulajdonosait, kedveltem a nőket, akik a saját fejük után mentek, és figyelemmel kísérték az Imperium eseményeit.
– Ily társaságban itt is részed lehet – felelte a papnő, akinek pillája sem rebbent. – És ne félj attól, hogy templomi kapcsolataid okozták családod bukását. Számos olyan értesüléshez jutottunk, hogy Tiberius nem üldözte az előkelőket, amikor leromboltatta a templomot. Mindig a szegény szenvedi meg: az utcai nép, az egyszerű takács, a fodrász, a falazómunkás. Nemes családot nem üldöztek Ízisz miatt, te is tudod. Egyes nők Alexandriába menekültek, mert nem akartak lemondani a kultuszról, de sohasem forogtak veszélyben.
Az álmok közeledtek. – Ó, Istennek Anyja – súgtam.
A papnő tovább beszélt:
– Veled, akárcsak Ízisz Anyával, tragédia történt. Neked, mint Ízisz Anyának, össze kell szedned erődet, és meg kell állnod a saját lábadon, ahogyan Ízisz tette, miután férjét, Oziriszt, lemészárolták. Ki segített neki, mikor Egyiptom-szerte kereste meggyilkolt férjének holttestét? Egyedül ment az útján. Ő a legnagyobb az istennők között. Amikor összerakta férje holttestét, és nem találta a nemzés szervét, amelytől megtermékenyülhetett volna, Ozirisz szelleméből nyerte a magot. Így született Hórusz isten egy asszonytól és egy istentől. Ízisz hatalma ébresztette föl a szellemet a holtban. Ízisz szedte rá Ré istent, hogy árulja el neki a nevét.
Igen, a régi mese.
Elfordítottam tekintetemet a papnőről. Nem bírtam nézni kifestett arcát! Nyilván érezte viszolygásomat. Nem szabad megbántanom. Jót akar. Nem az ő hibája, ha szörnyetegnek tűnik szememben. Mi az ördögnek jöttem én ide?
Kábán hevertem. Puha, arany fény szűrődött be a három ajtón, amelyek egyiptomias, tehát fölfelé keskenyedő ajtók voltak, és engedtem, hogy a fény elkápráztassa szememet, sőt, könyörögtem a fénynek, hogy ezt tegye.
Ereztem a papnő kezét. Selymes melegség. Mily édes volt szelíd simogatása.
– Hiszed ezt egyáltalán? – súgtam hirtelen. Elengedte a füle mellett. A festett álcából áradt a hit.
– Olyannak kell lenned, mint Ízisz Anya. Senkire se támaszkodj. Te mentes vagy attól a tehertől, hogy vissza kelljen szerezned férjed vagy apád holttestét. Szabad vagy. Ha úgy akarod, fogadj házadba férfiakat  szeretettel. Senkihez sem tartozol Ízisz Anyán kívül. Emlékezz, Ízisz az az istennő, aki szeret, az az istennő, aki megbocsát, a végtelenül megbocsátó istennő, mert ő is szenvedett.
– Szenvedett! – kaptam levegő után. Nyüszítettem, ami nem volt szokásom, de a lidércnyomások síró királynéját láttam, trónjához bilincselve.
– Figyelj – kértem –, figyelj az álmokra, amelyeket most mesélek, aztán mondd el, miért történik ez. – Tudtam, hogy haragosan cseng a hangom, és bántam. – Ezek az álmok nem borból vagy bájitalból erednek, nem is hosszas álmatlanságból, amely megzavarja az elmét.
Majd kiszakadt belőlem az újabb előre nem látott vallomás. Meséltem ennek az asszonynak a vér-álmokról, az ó-egyiptomi álmokról, amelyekben vért ittam, az oltárról, a templomról, a sivatagról, a felkelő napról.
– Ámon-Ré! – mondtam. Ez volt a napisten egyiptomi neve, amit tudomásom szerint még sohasem ejtettem ki. Most megtettem. – Igen, Ízisz fortéllyal rávette, hogy árulja el a nevét, de Amon-Ré megölt engem, és én Ízisz vérivója voltam, hallod, amit mondok, egy szomjas isten!
– Nem! – felelte a papnő. Mozdulatlanul ült. Sokáig töprengett. Megriasztottam, és ettől még jobban kellett félnem.
– Tudod olvasni az ó-egyiptomi képírást? – kérdezte.
– Nem – válaszoltam.
Akkor azt mondta, valamivel oldottabb és puhább hangon:
– Nagyon ősi legendákról beszélsz, amelyek Izisz és Ozirisz kultuszának legmélyére vannak temetve; egykor valóban elfogadtak véráldozatot. Föl vannak jegyezve a papírusztekercseken, ám azokat csak egy valaki tudja megfejteni...
Elnémult.
– Ki az a valaki? – kérdeztem. Felkönyököltem. Észrevettem, hogy varkocsaim kibomlottak. Az jó. Azért volt jó, mert így szabad és tiszta a hajam. Beletúrtam a két kezemmel.
Milyen érzés lenne így eltemetkezni festékbe és parókába, mint a papnő?
– Mondd – kérleltem – ki az, aki el tudja olvasni ezeket a legendákat? Mondd el nekem!
– Gonosz történetek azok – felelte a papnő. – Azt állítják, hogy Ízisz és Ozirisz ma is élnek valahol, testi alakjukban, és máig elfogadják a véráldozatot. – Elutasító undor jelent meg az arcán. – Csakhogy a mi kultuszunkban nincs ilyen! Mi nem áldozunk embereket! Egyiptom öreg és bölcs volt már akkor, amikor Róma még meg sem született!
Kit próbált meggyőzni? Engem?
– Még sohasem álmodtam ilyen sorozatban, ugyanarról a témáról. A papnő valóságos indulatba lovalta magát.
– A mi Ízisz Anyánk nem szereti a vért. Legyőzte a halált, és férjét, Oziriszt tette a Holtak Királyává, de számunkra Ízisz maga az élet. Nem ő küldte álmaidat.
– Bizonyára nem! Egyetértek veled. De akkor ki? Honnan jönnek az álmok? Miért üldöztek a tengeren? Ki tudja olvasni a régi írást?
A papnő megrendült. Elengedett, és mereven bámult maga elé; pillantása félrevezetően ádáznak tűnt a fekete festéktől.
– Lehet, hogy gyerekkorodban hallottál egy ó mesét, talán egy öreg egyiptomi paptól. Elfelejtetted, és most lobban föl meggyötört lelkedben. Olyan tüzekből táplálkozik, amelyekhez nincs joga – apád halálából.
– Igen, remélem, hogy így van, de sohasem ismertem öreg egyiptomit. A templom papjai rómaiak voltak. Különben is, ha tűhegyre vesszük az álmokat, mi a mintájuk? Miért sír a királyné? Miért öl meg a nap? A királyné meg van bilincselve. A királyné fogoly. A királyné szenved!
– Hagyd abba! – A papnő összerázkódott, majd úgy ölelt át, mintha neki lenne szüksége rám. Ereztem ruhája merev kelméjét, parókájának durva szálait, és mindezek alatt szíve rohanó lüktetését. – Nem! – mondta. – Téged démon szállt meg, de mi kiűzhetjük belőled! E gonosz démonnak talán akkor nyitottak utat, amikor apádat tulajdon tűzhelyénél támadták meg.
– Komolyan hiszed, hogy ez lehetséges? – kérdeztem.
– Figyelj ide – mondta, ezúttal egy kívülálló hanyagságával. – Azt akarom, hogy fürödj meg, öltözz át. Mennyit szánsz nekem ebből a pénzből? Mert ha semmit, akkor majd mi szerzünk be mindent. Gazdagok vagyunk.
– Sok pénzem van. Nem is érdekel. – Kihúztam övemből az erszényt.
– Mindent elintéztetek. Hozatok új ruhát. Ez a selyem túlságosan vékony.
– Nekem mondod?
– A palla elszakadt. Hajad fésületlen.
Kiborítottam egy tucatnyi aranyat, többet, mint amennyit Flaviusért fizettem.
A papnő megdöbbent a látványtól, de gyorsan elrejtette megdöbbenését. Hirtelen rám pillantott, és az a festett maszk képes volt a kifejezésre: a homlokráncolásra. Attól tartottam, hogy meg fog repedni.
Azt hittem, a papnő sírva fakad. Kész szakértője lettem az emberek megríkatásának. Mia és Lia sírt. Flavius sírt. Most a papnő fog sírni. Az álombeli királyné sírt!
Fejemet hátravetve, bolondul kacagtam, ám ekkor megláttam a királynét! Messziről láttam, az emlék elmosódó alakjában, és olyan iszonyúan megsajnáltam, hogy én is sírni tudtam volna. Gúnyolódásom istenkáromlás. Magamnak hazudok vele.
– Vedd el az aranyat a templomnak – mondtam. – Vedd el az új ruhára, mindenre, amire szükségem van. De áldozni virágot akarok az istennőnek, és kenyeret, frissen sültet, egy kis cipót.
– Nagyon helyes! – bólogatott buzgón. – Ezt akarja Ízisz! Nem akar vért. Nem! Ne vért! Jött, hogy fölsegítsen, de én a helyemen maradtam.
– Értsd meg, az álomban ő sír. Nem örül azoknak a vérivóknak, tiltakozik, ellenkezik. Ő nem iszik vért.
A papnő zavarba jött, aztán bólogatott.
– Igen, hát ez nyilvánvaló, nem?
– Én is tiltakozok és szenvedek – mondtam.
– Igen. Jöjj! – Kivezetett a vastag falba vágott, magas ajtón, és rábízott a templomi rabszolgákra. Megkönnyebbültem, és fáradt voltam.
Elvittek a szertartási fürdőbe, ahol a templomi szüzek megfürdettek, majd gondosan felöltöztettek.
Micsoda gyönyörűség, ha mindent jól csinálnak az emberen!
Egy kicsit izgultam, hogy vajon fehér redőkbe és fekete varkocsokba sajtolnak-e, ám a római divathoz tartották magukat.
Tisztességesen megfésültek; szabályos és le nem bomló koszorúba fonták a hajamat, bőségesen hagyva laza fürtöket az arcom körül.
A ruha, amit kaptam, új volt, és vékony lenvászonból készült. A szélébe virágokat hímeztek. Ez a finom, aprólékos ékesség sokkal értékesebbnek tűnt az aranynál. Én bizonyosan jobban örültem neki, mint az aranynak.
Olyan fáradt voltam! Olyan hálás voltam!
A lányok ezután kifestették arcomat, sokkal művésziesebben, mint amennyire én valaha is képes lettem volna, ám egyiptomiasabb stílusban, úgyhogy felszisszentem, amikor belenéztem a tükörbe. Felszisszentem. Nem kendőztek annyira, mint a papnőt, de a szememet körülrajzolták feketével.
– Hogy merek én panaszkodni? – suttogtam. Letettem a tükröt. Magunkat nem kell látnunk, szerencsére. Kiléptem a templom csarnokába, mint tisztes római asszony, a Kelet bizarr, festett arcával. Mindennapi látvány Antiokheiában.
A papnő két társával volt, akik hasonló szertartásossággal öltözködtek, és egy pappal, aki ugyancsak a régimódi egyiptomi fejdíszt viselte, csak paróka helyett csíkos kendővel. Rövid, berakott tunika volt rajta. Lépteim hangjára megfordult, és mereven bámult rám.
Félelem. Porba sújtó rettegés. Fuss erről a helyről! Felejtsd el az áldozatot, vagy hagyd, hogy ők mutassák be helyetted! Menj haza, Flavius már vár. Ki innen!
Bamba voltam. Tűrtem, hogy a pap félrevonjon.
– Figyelmezz – mondta gyengéden. – Most beviszlek a szentélybe. Engedem, hogy beszélj az Anyával. Ám amikor távozol, oda kell jönnöd hozzám! Ne menj el úgy, hogy nem jössz oda hozzám! Meg kell ígérned, hogy minden nap visszatérsz, és ha újra ilyeneket álmodsz, el kell mondanod nekünk álmaidat. Valakinek tudnia kell róluk, hacsak az istennő ki nem űzi őket a gondolataidból.
– Természetesen elmondom bárkinek, aki képes segíteni – ígértem. – Gyűlölöm ezeket az álmokat. De miért vagy oly nyugtalan? Félsz tőlem?
Megrázta a fejét. – Nem félek tőled, de van valami, amit be kell vallanom neked. Beszélnem kell veled, vagy ma, vagy holnap. Beszélnem kell. Most menj az Anyához, aztán jöjj hozzám.
A többiek bevezettek a szentélybe. Fehér patyolat függöny takarta a tabernákulumot. Megláttam áldozataimat: édesen illatozó, fehér virágokból fonott füzért, és egy meleg cipót. Letérdeltem. Láthatatlan kezek elhúzták a függönyt, és én egyedül maradtam a szentélyben, térden állva a Regina Coeli, a Mennyek Királynője előtt.
Újabb megrendülés.
Ősi egyiptomi szobra volt a mi Íziszünknek. Sötét bazaltból faragták. Hosszú, vékony fonatait a füle mögé fésülve hordta. Fején nagy korongot viselt, szarvak között. Keble csupasz volt. Térdén a felnőtt fáraó ült, az ő Hórusz fia, akit az istennő tejet adó emlőjével kínált.
Porba sújtott a kétségbeesés! Ez a kép semmit se mondott nekem! Kapkodva kerestem Ízisz lényegét ebben a képben!
– Te küldted az álmokat, Anya? – suttogtam.
Letettem a virágokat. Megtörtem a kenyeret.
A derűs és ősrégi szobor hallgatott a csendben.
A padlóra borultam, kitártam karjaimat, és egész lelkemből küzdöttem, hogy azt mondhassam, elfogadom, hiszek, tied vagyok, szükségem van rád. Szükségem van rád!
De csak sírtam. Minden elveszett. Nemcsak Róma és a családom, de az én Íziszem is. Ez az istennő egy másik nemzet, egy másik nép hitét testesítette meg.
Nagyon lassan leereszkedett rám a nyugalom.
Ez van, gondoltam. Az én Anyámat mindenütt imádják, északon, délen, keleten és nyugaton. A kultusz szelleme adja a hatalmat. Nem kell szó szerint megcsókolnom ennek a képmásnak a lábát. Nem ez a lényeg.
Lassan fölemeltem a fejemet, majd leültem a sarkamra. Akkor igaz kinyilatkoztatásban volt részem. Nem tudom teljességgel leírni, de akkor egy pillanatra átéltem.
Tudtam, hogy az összes dolgok más dolgok jelképei! Tudtam, hogy minden szertartással más történéseket játszanak el! Tudtam, hogy a mi józan emberi eszünk agyalta ki ezeket a dolgokat, hogy a világ ne legyen jelentés híján.
Ez a szobor a szeretetet jelképezte. A szeretetet, amely erősebb a kegyetlenségnél. A szeretetet, amely erősebb az igazságtalanságnál. A szeretetet, amely erősebb a magánynál és az ítélkezésnél.
Ez a fontos, ez az egyetlen dolog. Fölbámultam az istennő arcába, és ismertem őt! Rámeredtem a kis fáraóra, az odakínált emlőre.
– A tied vagyok! – szóltam hűvösen. A merev, kezdetleges egyiptomi vonások nem jelentettek akadályt az én szívemnek; a jobb kezet néztem, amely az emlőt tartotta. Szeretet. Ez erőt követel; ez kitartást követel; ez az ismeretlen dolgok elfogadását követeli.
– Távoztasd el tőlem az álmokat, Mennyei Anya! – mondtam. – Vagy tárd föl céljukat! És az utat, amelyen járnom kell! Kérlek!
Majd elmondtam latinul egy régi litániát:

Te vagy az, aki elválasztja a mennyeket a földtől.
Te vagy az, aki felkel a Sirius csillagban.
Te vagy az, aki erőssé teszi az igazat.
Te vagy az, aki szeretetet ad a gyermekek szívébe szülőik iránt.
Te vagy az, aki kegyelmez a könyörgőnek.

Hittem ezeket a szavakat, de a magam profán módján. Azért hittem el, mert Ízisz kultuszát a legkülönb eszmék összességének tekintettem, amelyekre férfiak és nők egyáltalán képesek. Ezért létezett az istennő; ettől a szellemtől nyerte életerejét.
Ozirisz elveszett phallosa a Nílusban él. És a Nílus megtermékenyíti a földeket. Milyen szép.
A furfang abban áll, hogy nem elutasítani kell, mint esetleg Lucretius javasolná, hanem fel kell ismerni, mit jelent Ízisz képe, és abból a képből kell merítenünk azt, ami lelkünknek a legjobb.
A gyönyörű, fehér virágokra néztem, azt gondoltam: „Az a te bölcsességed, anyám, hogy ezek szirmot bontanak.” És ez alatt kizárólag azt értettem, hogy a világ túlságosan tele van dolgokkal, amelyeket szeretni, óvni, tisztelni kell, hogy már maga az öröm, ha örülhetünk nekik; és ő, Ízisz, testesíti meg ezeket a fogalmakat, amelyek túlságosan mélyek ahhoz, hogy eszméknek nevezzük őket.
Szerettem őt, a jóságnak ezt a megtestesülését, ami Ízisz.
Minél hosszasabban néztem a kőarcot, annál inkább úgy tűnt, hogy engem néz. Régi trükk. Minél tovább térdeltem, annál inkább úgy tűnt, hogy beszél hozzám. Engedtem, hogy ez történjen, tudva, hogy úgysem jelent semmit. Az álmok távol voltak. Olyannak látszottak, mint egy kirakós, amely előbb-utóbb rátalál bamba megoldására.
Majd igaz hévvel az istennőhöz kúsztam, és megcsókoltam a lábát.
Az ájtatosság véget ért.
Felüdülve, ujjongva távoztam.
Nem álmodok ilyeneket többé. Még mindig világos volt. Boldog voltam.
Sok barátnőt találtam a templom udvarán. Leültem velük az olajfák alá, és kipréseltem belőlük minden adatot, amely a gyakorlati élethez kell, hogy honnan lehet szerezni szállítót, fodrászt, ilyesmit. Hol lehet megvásárolni ezt, hol lehet azt.
Más szavakkal gazdag barátnőim felvérteztek tudással, hogy miként lehet elegáns házat vinni anélkül, hogy az ember telezsúfolná rabszolgákkal, amit nem akartam. Megmaradhatok Flaviusnál és a két lánynál. Kiváló! Minden mást lehet bérelni vagy vásárolni.
Végül, megjegyzendő nevektől és címektől zsongó fejjel, felvidulva e nők tréfáin és anekdotáin, örvendezve annak, mily folyékonyan beszélik az általam oly igen szeretett görög nyelvet – nagyon fáradtan hátradőltem és azt gondoltam: most hazamehetek.
Kezdhetem.
A templomban még mindig nagy volt a forgalom. Az ajtókat néztem. Hol a pap? Jó, holnap majd visszajövök. Most bizonyosan nem akarom újra átélni azokat az álmokat. Sokan jöttek-mentek virággal, kenyérrel, néhányan madarakkal, amelyeket az istennő tiszteletére szabadon bocsátanak, madarakkal, amelyek Ízisz szentélyének magas ablakából fognak felröppenni.
Milyen meleg volt itt! Micsoda lángoló virágok borították a falakat! Sohasem hittem, hogy létezik Tuscaniához foghatóan gyönyörű vidék, de talán ez a hely is van olyan gyönyörű.
Kimentem az udvarról, és lesétáltam a lépcsőn a fórumra.
Egy férfihoz közeledtem az árkádok alatt, aki fiatal fiúkat tanított a diogenesi eszmékre, tehát hogy le kell mondanunk a húsról és a hús örömeiről, hogy az érzékeket tagadó, tiszta életet kell élnünk.
Nagyon emlékeztetett arra, ahogy Flavius leírta. Ám ez a férfi komolyan gondolta, amit mondott, és művelt ember volt. A felszabadító lemondásról beszélt. Felkeltette érdeklődésemet, mert úgy gondoltam, ez jött el hozzám a templomban, a felszabadító lemondás.
Hallgatói, a fiúk még túl fiatalok voltak, hogy tudják ezt. Ám én tudtam. Tetszett nekem ez a férfi. Szürke haja volt, és egyszerű, hosszú tunikát viselt, nem pedig hivalkodó rongyokat.
Rögtön közbeszóltam. Szerény mosollyal idéztem Epikuroszt, aki szerint nem részesültünk volna érzékekben, ha azok nem lennének jók. Nem így van? – Okvetlenül meg kell tagadnunk magunkat? Nézzétek Ízisz templomának udvarát, nézzétek a fal tetején a virágokat! Ez nem olyan, amit ki kell élvezni? Nézzétek azoknak a virágoknak a harsogó vörösét! Ezek a virágok egymagukban képesek fölvidítani a bánatos szívet. Ki mondja, hogy a szem bölcsebb, mint a kéz vagy az ajak?
Az ifjak felém fordultak. Vitába keveredtem többekkel. Mily üdék és szépek voltak! Akadtak köztük hosszú hajú babiloniak, sőt még itteni előkelő héberek is, valamennyien igen szőrös mellűek s karúak, valamint sok provinciai római, és elkápráztatta őket álláspontom, hogy a húsban és a borban találjuk meg az élet igazságát.
– A virágok, a csillagok, a bor, a szerető csókjai, mindezek magától értetődően részei a természetnek – mondtam. Csupa tűz és láng voltam, hisz most jöttem a templomból, most vetettem le félelmeim terhét és találtam választ minden kételyemre. Pillanatnyilag legyőzhetetlen voltam. Új volt a világ.
A tanító, akit Marcellusnak hívtak, kilépett a boltív alól, hogy köszöntsön.
– Ó, kegyes úrnő, te ámulatba ejtesz engem! – mondta. – De igazából kitől tanultad, amit hiszel? Lucretiustól? Vagy tapasztalatból? Nem szabad arra biztatnunk az embereket, hogy adják meg magukat az érzékeknek!
– Szóltam egy szót is a megadásról? – kérdeztem. – A hódolat nem megadást jelent, hanem tiszteletet. Én erélyes életről beszélek; arról, hogy hallgatnunk kell testünk bölcsességére. A jóság és az öröm felülmúlhatatlan intelligenciájáról beszélek. És ha tudni akarod, Lucretius korántsem tanított oly sokra, mint hinnéd. Mindig is túl száraznak találtam. Költőktől tanultam, hogy magunkhoz kell ölelnünk az élet dicsőségét, az olyanoktól, mint Ovidius.
A fiúk éljeneztek.
– Én is Ovidiustól tanultam! – kurjantotta egyik a másik után.
– Az igen helyes, ámde ne csak leckéitekről emlékezzetek meg, hanem modorotokról is – szóltam rájuk határozottan.
Még hangosabb éljenzés, aztán az ifjak dobálózni kezdtek Átváltozás-idézetekkel.
– Pompás! – jelentettem ki. – Hányan is vagytok? Tizenöten. Miért ne jönnétek el házamba vacsorára? Mához öt napra, mindenki. Időre van szükségem, hogy felkészüljek. Sok könyvem van, amelyeket meg akarok mutatni nektek. Ígérem, be fogom bizonyítani, mit tehet a lélekért egy finom vacsora!
Meghívásomat derülve és nevetve elfogadták. Tudattam velük, hol a házam.
– Özvegy vagyok, nevem Pandora. Meghívlak benneteket tisztes lakomára. Ne számítsatok táncoló fiúkra vagy lányokra, mert olyanokat nem találtok az én fedelem alatt. Számítsatok ínycsiklandó étkekre. Számítsatok költészetre. Melyikőtök tudja énekelni Homérosz verseit? De igazán? Melyikőtök énekelne belőlük most, az öröm kedvéért?
Nevetés, őszinte vidámság. Győzelem! ügy tűnt, mindenki ért hozzá, és kaptak az alkalmon. Valaki halk megjegyzést tett egy másik római nőre, aki roppant féltékeny lesz, ha megtudja, hogy versenytársa támadt Antiokheiában.
– Badarság – szólt egy másik. – Az ő asztala úgyis túlzsúfolt. Úrnő, megcsókolhatom kezedet?
– El kell mondanotok, ki ő – szóltam. – Köszönteni fogom. Meg akarom ismerni, hogy lássam, mit tanulhatok tőle.
A tanító mosolygott. Némi pénzt csúsztattam kezébe.
Sötétedett. Sóhajtottam. Nézd! Már bújnak elő a csillagok a színes estében, amely megelőzi a feketeséget!
Fogadtam a fiúk szűzies csókjait, és megerősítettem a meghívást a lakomára.
De valami megváltozott. Olyan gyorsan, mintha kinyílt volna egy szem. Jaj, ne, festett szem!
Összerázkódtam. Én hívtalak! Ki mondta ezt? Vigyázz, nem fognak most ellopni tőlem, mert nem tűröm!
Szólni se tudtam. Kapaszkodtam a tanító kezébe, aki a mértékletes életről beszélt. – Nézd egyszerű tunikámat – mondta. – Ezeknek a fiúknak annyi a pénze, hogy elpusztíthatják magukat.
A fiúk tiltakoztak.
Am nekem ez már elmosódott. Megpróbáltam figyelni. Pillantásom csapongott. Honnan jött az a hang! Ki mondta azokat a szavakat! Ki hívott engem, és ki akar lopni?
Akkor azt kellett látnom szótlan megrökönyödéssel, hogy egy ember figyel, aki tógájával takarja el fejét. Rögtön felismertem a homlokáról és a szeméről. Amikor eloldalgott, ráismertem a járására.
A bátyám volt, Lucius, a legfiatalabb, akit megvetettem. Ő kellett hogy legyen. Lám-lám, minő sunyisággal menekült az árnyékba, amikor észlelte, hogy fölismerték!
Az egész alak ismerős. Lucius. A hosszú oszlopcsarnok végénél várakozott.
Moccanni se bírtam. Sötétedett. Már eltávoztak a kereskedők, akik csak napközben árusítottak. A csapszékekben kezdték gyújtogatni a lámpákat és a szövétnekeket. Már csak egy könyvkufár tartott nyitva, akinek pultján széles választékot világítottak meg a lámpák.
Lucius, az én szívből utált, legkisebb bátyám! Hogyhogy nem siet üdvözlésemre, szemében könnyekkel, hanem elbújik a porticus árnyékában? Miért?
Féltem, hogy tudom.
Közben a fiúk rimánkodtak, hogy menjek velük a közeli kertvendéglőbe, olyan kedves hely. Azon veszekedtek, ki fizesse a vacsorámat.
Gondolkozz, Pandora! Ez a kedves kis invitálás valami fortélyos próba, hogy mennyire vagyok vakmerő és szabad. Nem szabad egy közönséges kocsmába mennem a fiúkkal! Viszont akkor perceken belül egyedül leszek!
A fórum elcsendesedett. A templomok előtt lobogtak a lángok, ámde nagy tavakban terpeszkedett a sötétség. A tógába öltözött ember várt.
– Nem, nekem már ideje hazamennem – mondtam. Mit meg nem adnék egy fáklyavivőért, gondoltam kétségbeesetten. Merjem megkérni ezeket az ifjoncokat, hogy kísérjenek haza? Láttam, hogy rabszolgáik a közelben várakoznak, néhányuk már meg is gyújtotta a lámpát vagy a szövétneket.
Éneklés hallatszott Ízisz templomából.
Én hívtalak! Légy óvatos... értem és szándékomért!
– Ez téboly – motyogtam, miközben jóéjszakát intettem azoknak, akik kettesével és hármasával távoztak. Erőltettem a mosolygást, és a nyájas szavakat.
Kihívó pillantást küldtem Lucius felé, aki az oszlopcsarnok végében lapított, az éjszakára bezárt ajtó előtt. Már maga a tartása is gyáva és alattomos volt.
Hirtelen egy kéz ereszkedett a vállamra. Tüstént leráztam, mert a bizalmaskodásnak határt kell szabni, és akkor vettem észre, hogy egy férfi sutyorog a fülembe.
– Úrnő, a pap esengve kér, hogy gyere vissza a templomba. Beszélnie kell veled. Nem szeretné, ha így távoznál, anélkül, hogy szót váltottatok volna.
Megfordultam. Egy pap állt mellettem, egyiptomi fejdísszel, habtiszta fehér lenvászonban, nyakában az istennő medalionjával. Ó, hála az égnek!
Ám mielőtt magamhoz térhettem vagy felelhettem volna, vakmerőn előállt egy másik férfi, nehézkesen lódítva előre elefántcsont lábát. Két fáklyavivő kísérte. Meleg fény borult ránk.
– Óhajt úrnőm szóba állni ezzel a pappal? – kérdezte. Flavius volt. Engedelmeskedett parancsaimnak. Gyönyörűen kicsípte magát, valóságos római úr lett a hosszú tunikában és a bő köpenyben. Rabszolga létére nem viselhette a tógát. Szépen rendbe hozott haja volt olyan tiszteletet parancsoló, mint akármelyik szabad ember frizurája. Ragyogóan tiszta volt, és tökéletesen magabiztosnak látszott.
Marcellusnak, a filozófus tanítónak még nem volt mehetnékje.
– Pandora úrnő, te rendkívül kegyes vagy, és engedd megmondanom, hogy bár a kocsmából, amelyet ezek a fiúk frekventálnak, támadhat új Arisztotelész vagy Platón, ám nem a megfelelő hely egy hölgynek.
– Tudom – feleltem. – Ne aggódj.
A tanító gyanakodva sandított a papra és a nyalka Flaviusra. Átkaroltam Flavius derekát.
– Ő az én sáfárom, aki szívesen fogad majd, ha eljössz házamba. Köszönöm, amiért engedted, hogy megszakítsam a tanórát. Jó ember vagy.
A tanító arca megmerevedett, majd közelebb hajolt.
– Ne nézz oda, de egy ember van az oszlopcsarnokban. Több rabszolgára lenne szükséged a védelmedre. Ez a város megosztott, veszélyes.
– Tehát te is láttad! – mondtam. – No lám, a dicső tóga, a nemes születés jele!
– Sötétedik – szólt Flavius. – Bérelek még fáklyavivőket, és gyaloghintót. Itt lehet, a közelben. Köszönetet mondott a tanítónak, aki vonakodva elballagott. A pap. Még mindig várakozott. Flavius intett két fáklyahordozónak, akik futottak hozzánk. Most már rengeteg világosságunk volt. A paphoz fordukam.
– Azonnal bemegyek a templomba, ám előbb beszélnem kell azzal az emberrel ott! Az emberrel az árnyékban! – Szembeötlően mutattam, hogy hol. Fénytóban álltam. Mintha színpadon szerepeltem volna.
Láttam, hogy a távoli alak összerándul, és legszívesebben belebújna a falba.
– Miért? – kérdezte Flavius körülbelül annyi alázattal, mint egy római szenátor. – Van abban az emberben valami roppant visszatetsző. Ólálkodik. A tanítónak igaza volt.
– Tudom – feleltem. Egy nő tompa, visszhangzó nevetését hallottam. Istenek, addig maradhassak épelméjű, amíg hazaérek! Flaviusra pillantottam. Ő nem hallotta a nevetést.
Egyetlen biztos módon lehetett megejteni. – Ti fáklyavivők, gyertek velem mind! – mondtam négyüknek. – Flavius, te itt maradsz a pappal, és figyeled, amint köszöntöm azt az embert. Ismerem őt. Akkor gyere csak, hogyha szólítalak.
– Ó, nem tetszik nekem ez – mondta Flavius.
– Nekem sem – csatlakozott a pap. – A templomba kéretnek, asszonyom, és mi bővében vagyunk az őröknek, akik hazakísérhetnek.
– Nem fogok csalódást okozni – mondtam, de azért egyenesen elindultam a tógába burkolt alak felé, egyik ölt a másik után tettem meg a kockaköveken, a lobogó fáklyák négyszögében.
A tógába burkolt ember egész testében összerándult, majd hátrált néhány lépést a faltól.
Megálltam a téren.
Közelebb kellett jönnie, mert én nem mozdultam. A négy fáklya sercegett és lobogott a szélben. Messziről látni lehetett bennünket. Mi voltunk a fórum fénypontja.
Az ember közeledett, előbb lassan, aztán gyorsan. A fény az arcába csapott. Ette a méreg.
– Lucius! – súgtam. – Látlak téged, de nem hiszem, amit látok!
– Én se – mondta. – Mi az ördögöt művelsz te itt?
– Hogy? – Túlságosan elhűltem, hogy felelni tudjak.
– Családunk kegyvesztett Rómában, te pedig itt mutogatod magad Antiokheia kellős közepén! Nézd meg magad! Kifestve, parfümösen, pomádés hajjal! Te szajha!
– Lucius! – kiáltottam. – Az istenekre, mit képzelsz te? Apánk meghalt! Talán a tulajdon fivéreid is halottak! Te hogyan szöktél meg? Miért nem örülsz látásomnak? Miért nem viszel házadba?
– Nagyon örülök neked! – sziszegte. – Mi bujkálunk itt, te szuka!
– Hányan? Ki? Mi van Antoniusszal? Mi történt Florával? Dühös gúnnyal vigyorgott.
– Meggyilkolták őket, Lydia, és ha nem bújsz el valami biztonságos lyukba, ahol egyetlen kósza római polgár sem botlik beléd, akkor te is meghalsz. Ó, hogy épp itt bukkanj föl, filozófiáról karattyolva! Minden kocsmában rólad beszélnek! És az az elefántcsont lábú rabszolga! Láttalak délben, te hitvány, kiállhatatlan undokság! Az istenek verjenek meg, Lydia!
Ez bizony maga volt a gyűlölet, vegytiszta formában. Megint az a visszhangzó nevetés! Lucius persze nem hallotta. Csak én hallhattam.
– A feleséged! Hol a feleséged? Látni akarom! Oda fogsz vinni hozzá!
– Nem viszlek!
– Lucius, a húgod vagyok! Látni akarom a feleségedet! Igazad volt, bolondosan viselkedtem. Nem voltam elég meggondolt. De annyi tengeri mérföld választ el Rómától, meg sem fordult a fejemben...
– Hát épp ez a baj, Lydia, hogy a te fejedben sohase fordul meg semmi, ami értelmes és gyakorlatias! Sohasem is fordult! Engesztelhetetlen álmodozó vagy, és ráadásul buta!
– Lucius, most mit tegyek? Forgatta a fejét, felmérte a fáklyavivőket.
A szeme elkeskenyedett. Ereztem a gyűlöletét. Ó, apa, ne lásd ezt az Elysiumból vagy az alvilágból! A bátyám a halálomat kívánja!
– Igen – mondtam –, négy fáklyavivő, és a fórum közepén állunk. És ne feledd az elefántcsontlábú embert ott, és a papot – folytattam lágyan. – És tekintsd a katonákat az imperator temploma előtt. Jól figyeld meg őket. Hogy van a feleséged? Találkoznom kell vele. Majd titokban jövök. Feleséged bizonyosan örülni fog annak, hogy élek, mert úgy szeretem, mint a nővéremet. Majd nem engedem, hogy a nyilvánosság előtt bárki is kapcsolatba hozzon veled. Súlyos hibát követtem el.
– Ó, fogd már be! – mondta. – Még hogy nővérek! A feleségem meghalt! – Ismét repdesni kezdett a tekintete. – Lemészárolták valamennyiüket. Nem érted? Takarodj innen! – Pár lépést hátrált, ám én utána mentem, és újból elborítottam fénnyel.
– De akkor ki van veled? Kivel menekültél el? Ki él még?
– Priscilla – mondta –, és istentelen szerencsével tudtuk csak megúszni!
– Mi? A szeretőd? A szeretőddel jöttél ide? A gyerekeid! Mind meghaltak?
– Igen, természetesen, meg kellett halniuk. Miként menekülhettek volna el? Nézd, Lydia, adok neked egy éjszakát, hogy eltűnhess ebből a városból és az életemből. Én itt kényelmesen berendezkedtem, és nem fogom eltűrni a jelenlétedet! Menj el Antiokheiából! Menjél vízen vagy szárazon, mit bánom én, csak menj!
– Hagytad, hogy feleséged és gyerekeid meghaljanak? És idejöttél Priscillával?
– Te hogy a pokolba tudtál elszökni, te tüzelő, bűzhödt szuka? Erre felelj! Hát persze, neked nincs gyereked, te családunk hírhedett magtalan anyaméhe! – A fáklyavivőkre pillantott. – Takarodjatok innen! – ordította.
– Egy lépést se!
Megfogtam a tőrömet. Hátradobtam a pallát, hogy Lucius láthassa a fém csillanását.
Őszintén megdöbbent, majd hátborzongató álságossággal mosolygott. Ó, undor!
– Dehogy bántanálak én téged, Lydia! – mondta megbántottan. – Én csak aggódom mindnyájunkért. Hírt hoztak a házból. Mindenkit leöltek. Mit kellett volna tennem? Mentem volna vissza, és haltam volna meg, semmiért?
– Hazudsz! És ne nevezz tüzelő szukának, ha csak nem akarsz herélt lenni! Tudom, hogy hazudsz! Valaki értesített, te pedig leléptél. Vagy pedig te árultad el az egész családot!
Ó, mily szomorú Luciusra nézve, hogy nem született okosabbnak, fürgébb elméjűnek! Nem háborodott föl e gyűlöletes vádakon, mint kellett volna, mindössze félrehajtotta fejét, és annyit mondott:
– Nem, ez nem igaz. Figyelj, gyere most velem. Küldd el ezeket az embereket, rázd le azt a rabszolgát, és akkor segítek. Priscilla imád téged.
– Priscilla hazug cafat! Te pedig mily higgadtan fogadod vádjaimat! Korántsem háborogsz úgy, mint mikor megláttál. Azzal vádoltalak, hogy elárultad családunkat a delatoroknak! Azzal vádoltalak, hogy odadobtad feleségedet és gyerekeidet a pretorianusoknak! Hallasz engem?
– Ez agyalágyult bárgyúság. Sose tennék ilyet.
– Bűzlesz a bűntudattól. Nézd meg magadat. Itt helyben meg kellene, hogy öljelek!
Hátrált. – Tűnj el Antiokheíából! – mondta. – Nekem nem számít a véleményed, vagy hogy mit kell tennem a magam és Priscilla érdekében! Tűnj el Antiokheiából!
Nem voltak szavaim az ítélethez. Keményebb volt az, mintsem lelkem elbírhatta volna.
Lucius hátrált, majd sietni kezdett, és eltűnt a sötétségben, mielőtt odaért volna az oszlopcsarnokhoz. Lépései visszhangzottak az utcában.
– Jóságos ég! – suttogtam. Sírás kerülgetett. Ám kezem még mindig markolta a tőrt.
Megfordultam. Flavius és a pap jóval közelebb volt hozzám, mint parancsoltam. Annyira meg voltam rökönyödve, hogy csak álltam.
Nem tudtam, mit tegyek.
– Azonnal jöjj a templomba – mondta a pap.
– Jó – mondtam. – Flavius, te velem jössz. Állj őrt a négy fáklyahordozóval. Ott legyél a templomi őrség közelében, és figyelj arra az emberre.
– Ki ő, asszonyom? – súgta Flavius, miután, velem az élen, elindultunk a templom felé.
Mily királyinak tűnt! Olyan biztos fellépése volt, akár egy szabad embernek. Mily szépen feszült mellén az arany öves, arannyal szegélyezett, vékony gyapjú tunika! Még elefántcsont lábát is kifényesíttette. El voltam ragadtatva! De van-e nála fegyver? Egykedvűséggel takarta, mily fontos neki a biztonságom. Nyomorúságomban még csak szavakat se találtam a válaszhoz. Most már több gyaloghintót is cipeltek a fórumon át a siető rabszolgák, míg más rabszolgák fáklyákat vittek mellettük. Puha izzás lebegett a sürgölődés fölött. Az emberek vacsorákra vagy zártkörű szertartásokra mentek. Valami történt a templomban. A paphoz fordultam.
– Vigyázol rabszolgámra és fáklyavivőimre?
– Igen, asszonyom – mondta.
Fekete éjszaka volt. Lágy szellő fújdogált. Néhány lámpa égett a hosszú oszlopcsarnokban. Közeledtünk az istennő parázstartóihoz.
– Most itt kell hagynom téged – mondtam. – Engedélyezem, hogy mint nemrég oly ékesszólóan kifejtetted, holtodig védelmezd a tulajdonomat. El ne mozdulj ezektől az ajtóktól! Innen nem távozom nélküled. Nem maradok sokáig. Nem akarok. De van késed?
– Igen, asszonyom, de még nem próbáltam. Holmid között találtam, és amikor nem jöttél haza, viszont sötétedett...
– El ne mondd a világ teremtését – kértem. – Helyesen cselekedtél. Valószínűleg mindig is helyesen fogsz cselekedni. – Elfordultam a tértől, és azt mondtam: – Mutasd azt a kést. Majd én eldöntöm, díszes-e vagy éles.
Amikor előhúzta a vállán viselt szíjból, megérintettem a pengét, és vér serkedt ujjamból a nyomán. Visszaadtam a kést. Ez apámé volt. Apám tehát a kincsek mellett fegyverekkel is megtöltötte utazóládáimat, hogy élhessek!
Még egy utolsó pillantást váltottunk Flaviusszal.
A pap kezdett nagyon nyugtalan lenni. – Kérlek, asszonyom, gyere már!
Behessegetett a magas ajtón a templomba, ahol a délutáni pap várt a papnőkkel.
– Akarsz tőlem valamit? – kérdeztem. Kifogytam a lélegzetből. Gyenge voltam. – Nagyon sok dolgom van, amelyeket el kellene végezni. Nem várhat?
– Nem úrnőm, ez nem! – válaszolta a pap. Kezem-lábam libabőrös lett, mintha figyelne valaki. A templom magas árnyékai túl sok mindent eltakartak.
– No jó – mondtam. – Azokról a szörnyű álmokról van szó, ugye?
– Igen – felelte a pap. – És még többről is.

6.

Egy másik szobába vezettek, amelyben csupán egyetlen, gyönge fényű lámpás világított. Rosszul lehetett látni a pisla fényben, sehogyan se vehettem ki a többi pap és papnő arcát. Ébenfából faragott keleti paraván rekesztette el a szoba hátsó részét, és én bizonyosan éreztem, hogy van mögötte valaki.
Ám az összegyűltekből kizárólag a gyengédség áradt felém. Körülnéztem. Annyira kétségbeestem a bátyám miatt, olyan türelmetlen voltam, hogy nem találtam udvarias szavakat.
– Kérlek, bocsássatok meg nekem – mondtam. – Szörnyű, gyászos ügyben kell sietnem. – Nyugtalankodni kezdtem Flavius biztonságáért. – Küldjetek ki őröket, hogy fogják közre a rabszolgámat!
– Már megtörtént, úrnő – szólt a pap, akit ismertem. – Könyörgök, maradj, és meséld el ismét a történetedet.
– Ki az ott? – mutattam. – A válaszfal mögött! Miért rejtőzködik? – Ez fölöttébb durva és neveletlen viselkedés, de iszonyúan föl voltam dúlva.
– Egyik legönzetlenebb támogatónk – magyarázta az a pap, aki korábban elkísért Ízisz tabernákulumához. – Gyakran éjszaka jár hozzánk, hogy imádkozzék a szentélyben, és sok pénzt adományozott a templomnak. Kizárólag hallani szeretné, amit mondandók vagyunk.
– Én nem vagyok ebben ilyen biztos. Szóljatok neki, hogy jöjjön elő! – követeltem. – Mellesleg mit kellene mondanunk?
Hirtelen haragra gyúltam, hogy talán elárulták a bizalmamat. Nem mondtam meg igazi római nevemet, csak tragédiámról szóltam, ám a templom szent hely.
A kedves emberek egészen zavarba jöttek.
A tógába burkolt alak, aki jóval magasabb volt a bátyámnál, sőt, feltűnően magas, kilépett a paraván mögül. A tóga sötét volt, de akkor is a hagyományos ruhadarab. Elrejtette az alak arcát. Csupán az ajkat láthattam.
– Ne félj – súgta. – Délután azt mesélted a papnak és a papnőknek, hogy vérrel álmodsz.
– Az bizalmas közlés volt! – háborodtam fel. Most már mélységesen gyanakodtam, mert a vér-álmoknál jóval többet meséltem nekik.
Próbáltam jobban kivenni az alakot. Volt benne valami határozottan ismerős. A hangjában, még így is, hogy suttogott... vagy valami más.
– Pandora úrnő – szólt a papnő, aki korábban vigasztalt – egy ősi, legendás kultuszról beszéltél nekem, olyan kultuszról, amelyet mi ellenzünk és elítélünk, Szeretett Anyánk olyfajta kultuszáról, amelyhez az ősidőkben hozzátartozott az emberáldozat. Azt mondtam, hogy iszonyodunk az ilyen dolgoktól, és igazat mondtam.
– Csakhogy – vette át a szót a pap – jár valami Antiokheia városában, ami halandók vérét issza, halálra szipolyozva őket, majd hajnal előtt lépcsőnkre veti a holtakat. A tulajdon templomunk lépcsőjére. – Sóhajtott. – Pandora úrnő, ez rendkívül bizalmas adat.
Gonosz bátyám nyomtalanul kiment a fejemből. A rémálmok vérebe fújta arcomba büdös lélegzetét. Igyekeztem összeszedni magamat. Ismét a hangra gondoltam, amelyet lélekben hallottam: Én hívtalak! Az asszonyi nevetésre.
– Nem, az egy nő volt, aki nevetett – mormoltam.
– Pandora úrhölgy?
– Azt mondtátok, valami jár Antiokheia városában, ami vért iszik. 
– Éjszaka. Nappal nem képes – magyarázta a pap.
Láttam az álmot, a felkelő napot, tudtam, hogy én, a vérivó, meg fogok halni a nap sugaraitól.
– Azt mondod, hogy ezek a vérivók, akiket álmomban láttam, léteznek? – kérdeztem. – És hogy az egyik itt van?
– Valaki azt akarja, hogy ezt higgyük – felelte a pap. – El akarja hitetni velünk, hogy igazak az ősi legendák, de nem tudjuk, ki az. Tartanunk kell a római hatóságoktól. Tudod, mi történt Rómában. Vérálmokról meséltél, amelyben a nap megölt, amelyben vérivó voltál. Úrnő, én nem csúfolom meg bizalmadat. Ő – intett a magas férfi irányába – ő az, aki tudja olvasni az ősi írást. Olvasta a legendákat. Álmaid a legendákat visszhangozzák.
– Rosszul vagyok – mondtam. – Adjatok egy széket. Van nekem épp elég ellenségem, akik miatt nyugtalankodjak.
– Majd én megvédelek ellenségeidtől – mondta a tógát viselő, rejtélyes, magas férfi.
– Hogyan? Azt se tudod, kicsodák.
Erre a tógát viselő magas férfi hangtalan hanggal válaszolta:
Lucius bátyád árulta el az egész családot. Azért tette, mert irigyelte Antonius bátyádat. Feladott benneteket a delatoroknak a családi vagyon egyharmadáért, és elvonult, mielőtt kezdetét vette a mészárlás. Seianus prefectus pretoriánusainak cinkosságával. Lucius meg akar ölni téged.
Mélyen megrendültem, de nem engedtem, hogy ez az illető fölém kerekedjen.
Pont úgy beszélsz, mint az a nő, feleltem hang nélkül. A gondolataimhoz szólsz. Úgy beszélsz, mint a nő, aki azt mondta a fejemben: „Én hívtalak.”
Éreztem, hogy most ő rendült meg. De én is tántorogtam, mint aki végzetes ütést kapott. Tehát ez a valaki tudott mindent a bátyáimról! Lucius elárult bennünket! És ez tudta!
Ki vagy? szögeztem a kérdést a gondolatolvasónak, a szálfa termetűnek. Varázsló vagy?
Semmi válasz.
A pap és a papnő, akik nem hallották ezt a néma társalgást, tovább beszéltek:
– Pandora úrnő, ez a vérivó a templom lépcsőjén hagyja pirkadat előtt, akiket megöl. Áldozatai tulajdon vérével ír egy régi egyiptomi nevet a holttestekre. Ha a kormányzói hivatal megtudja, még templomunkat teszi felelőssé érte. Ez nem a mi kultuszunk.
– Elmondanád nekünk még egyszer – barátunk kedvéért – az álmaidat? Meg kell védelmeznünk Ízisz templomát. El sem hittük ezeket a régi legendákat... amíg meg nem jelent ez a fajzat, és el nem kezdte az öldökölést, majd egyszer csak érkezik a tengerről egy szépséges római asszony, aki ugyanilyen lényekkel álmodik.
– Miféle nevet ír áldozataira? – kérdeztem. – Mármint a vérivó. Íziszét?
– Értelmetlent, tilalmasat, óegyiptomit. Egyike a neveknek, amelyeken Íziszt szólították valaha, de mi sohasem hívtuk így.
– Mi az?
Senki sem válaszolt; a hallgatag római sem.
Luciusra gondoltam a csendben, és majdnem elsírtam magam. Aztán gyűlölet gyúlt bennem, mélységes gyűlölet, mint a fórumon, amikor vele beszélve láttam gyáva dühöngését. Elárulta az egész családot. Veszedelmes dolog ám a gyengeség. Apám és Antonius olyan erős emberek voltak.
– Pandora úrnő – szólt a pap – mondd el, amit esetleg tudsz erről az antiokheiai vérivóról. Álmodtál róla?
Az álmokra gondoltam, és magamban, lelkem mélyén próbáltam megtalálni a választ e templomi emberek kérdéseire.
Megszólalt a tartózkodó, magas római:
– Pandora úrnő semmit sem tud erről a vérivóról. Az igazat mondja nektek. Ő csak az álmokat ismeri, azokban pedig nem hangzottak el nevek, Almaiban egy ősibb állapotú Egyiptomot látott.
– Igen köszönöm, kegyes úr! – vágtam rá haragosan. – Tulajdonképpen miként jutottál erre a következtetésre?
– Elolvastam a gondolataidat – felelte a római a legzavartalanabb lelki nyugalommal –, mint ahogy azokét is elolvastam, akik itt bántani akarnak. De majd én megvédelek a bátyádtól.
– Valóban? Jobb, ha ezt rám bízod. Ezt a számlát nekem kell rendeznem. Most pedig talán mellőzzük privát balvégzetem témáját, és azt magyarázd meg, ó, legbölcsebb, hogy miért álmodok ilyeneket! Villázz elő gondolatolvasásoddal néminemű használható mágiát! Hanem tudod, magadfajta embernek, aki olvas a gondolatokban, a bíróságokon kellene megvilágítania a jogi eseteket. Miért nem mész Rómába, és állsz be tanácsadónak Tiberius imperator mellé?
Ereztem, határozottan éreztem a kis vihart a tartózkodó, rejtőző római lelkében, és ismét úgy rémlett, ismerem valahonnan ezt a valakit. Természetesen nem voltak idegenek számomra a halottidézők, asztrológusok vagy béljósok. Csakhogy ez az ember meghatározott neveket említett: Antoniust, Luciust. Elképesztő volt!
– Árulj el valamit, ó, titokzatos! – mondtam. – Mennyire közelítették meg álmaim azt, amit a régi feljegyzésekben olvastál? És ez a vérivó, aki Antiokheiában csatangol? Ez halandó?
Csönd.
Erőltettem a szememet, hogy tisztábban lássam a rómait, de hiába. Még mintha beljebb is húzódott volna a sötétségbe. Idegeim pattanásig feszültek. Meg akartam ölni Luciust. Nem volt választásom.
– Semmit sem tud az antiokheiai vérivóról – mondta a római halkan. – Közöljétek vele, amit tudtok, mert lehetséges, hogy ez a vérivó küldi az álmokat.
Össze voltam zavarodva. Az a női hang – Én hívtalak! – olyan félreérthetetlenül csengett.
Zavarom átgyűrűzött a rómaira. Úgy érzékeltem, mint csekély örvénylést a levegőben.
– Láttuk – szólalt meg a pap. – Őrködünk, hogy behozhassuk szegény, vértelenre szívott tetemeket, mielőtt más találná meg őket, és ránk foghatná a gaztetteket. Össze van égve, tetőtől-talpig fekete. Nem lehet ember. Ősi isten, aki feketére égett, mintha megjárta volna a poklot.
– Amon-Ré – mondtam. – De miért nem halt meg? Almaimban én meghalok.
– Ó, iszonyat nézni! – vágott közbe a papnő, mintha nem bírná tovább tartóztatni magát. – Nem lehet ember. Csontjai átlátszanak megfeketedett bőrén! Gyönge, ezért áldozatai is gyöngék. Épp hogy tántorog, de azért ki tudja szívni a szegény megnyomorítottak vérét, akiken élődik. Virradatkor négykézláb mászik el, mintha nem lenne ereje járni.
A pap türelmetlenkedett.
– De azért él – vágott közbe. – El, legyen bár isten, démon vagy ember. És valahányszor vért iszik egy ilyen nyomorúból, mindannyiszor erősödik egy kicsit. Az ősi legendákból lépett elő, amelyekkel te álmodtál. Haját hosszúra növeszti ó-egyiptomi szokás szerint. A kínok kínját szenvedi az égés miatt. Átkokat szór a templomra.
– Miféle átkokat?
Ismét közbevágott a papnő: – Azt látszik hinni, hogy Ízisz Királynő árulta el. Az ősi egyiptomi nyelven beszél. Alig értjük. Római barátunk, a mi jótevőnk fordította le szavait.
– Elég! – csattantam fel. – Forog a fejem. Ne mondjatok többet. Az az ember igazat szólt. Semmit sem tudok erről az átkozott égettről. Nem tudom, miért álmodok ilyeneket. Szerintem egy asszony küldi az álmokat. Lehetséges, hogy a királyné, akit leírtam, a megbilincselt királyné a trónon, aki sír, és én nem tudom, miért!
– Még sose láttad ezt az ember? – kérdezte a pap.
– Nem – válaszolt helyettem a római.
– Ó, már megint ez a káprázatos szóvivői tehetség! – mondtam a rómainak. – Hogy örülök! Miért rejtőzöl tógád mögé? Miért állsz ott olyan messze, ahol nem láthatlak? Te láttad ezt a vérivót?
– Légy türelemmel hozzám – kérlelt, olyan kedvesen, hogy nem volt lelkem tovább szurkálni. Megint a paphoz és a papnőhöz fordultam:
– Miért nem lestek inkább erre a pörkölt feketére, erre a halnivalóra? Hallok hangokat, de egy nő hangját, aki veszedelemtől óv. Egy nő nevet. Most távozni akarok. Haza akarok menni. Dolgom van, amit el kell intézni, méghozzá okosan. Mennem kell.
– Megvédelek ellenségedtől – szólt a római.
– Elbájoló – feleltem. – Ha képes vagy megvédeni, ha tudod, ki az ellenségem, akkor miért nem vetsz lest ennek a vérivónak? Kapd el gladiátor-hálóval! Szúrj bele három szigonyt! Ötöt, a biztonság kedvéért, hogy lefoghasd! Annyit kell tenned, hogy lefogod, amíg fölkel a nap; Amon-Ré sugarai majd megölik. Belekerül két napba, esetleg háromba, de megölik. Égni fog, ahogy én égtem álmomban. Hát te, gondolatolvasó, te miért nem segítesz?
Elakadt a szavam. Le voltam sújtva, és meg voltam döbbenve. Miért vagyon én olyan biztos ebben? Miért használtam Amon-Ré nevét olyan hanyagul, mintha hinnék az istenben? Alig ismertem legendáit. 
– A lény tudja, mikor lesünk rá – magyarázta a pap és a papnő. – Tudja, mikor van itt magas barátunk, és akkor nem jön. Éberek vagyunk, türelmesek vagyunk, és mikor azt hisszük, nem látjuk többé, akkor eljön. Most pedig itt vagy te az álmokkal.
Rikító lobbanásban rontott rám az álom. Férfi voltam. Pöröltem és szitkozódtam. Nem voltam hajlandó megtenni valamit, amit rám parancsoltak. Egy nő sírt. Leterítettem azokat, akik meg akartak állítani. De arra nem számítottam, amikor elfutottam, hogy sivatagba kerülök, ahol nincs menedék.
Nem érzékeltem, beszélnek-e a többiek. Hallottam, hogy sír az álombeli asszony, a megbilincselt királyné, és az az asszony is vérivó volt. „Innod kell a Forrásból" – mondta a férfi az álmomban. De nem férfi volt. Én se férfi voltam. Istenek voltunk. Vérivók voltunk. Ezért pusztított el a nap. Egy hatalmasabb isten ereje. Álmok rétegei ülepedtek egymásra e fényesre csiszolt emlékszemcse alatt.
Akkor tértem magamhoz, vagy zökkentem vissza a többiek tudatszintjére, amikor valaki egy serleg bort adott kezembe. Kiittam. Remek bor volt, Itáliából. Felüdültem tőle, de el is fáradtam. Túlságosan kimerítő lenne hazatérni, ha többet innék. Szükségem volt az erőmre.
– Vigyétek innen – kértem. A papnőre néztem. – Álmomban, mint mondtam, én is közéjük tartoztam. Azt akarták, hogy igyak a királynéból. „Forrásnak” nevezték. Azt állították, nem tudja, hogy kell uralkodni. Megmondtam!
A papnő könnyekben tört ki, és elfordult. Keskeny válla rázkódott.
– Én is vérivó voltam – folytattam. – Vérre szomjaztam. Nézzétek, én nem kedvelem a véráldozatot. Ti itt mit tudtok? Létezik valahol Ízisz Királyné, itt, a templomban, béklyóba verve...?
– Nem! – kiáltotta a pap. A papnő is megfordult, és visszhangozta az iszonyodó tagadást.
– Jól van, de ti mondtátok, hogy vannak legendák, amelyek szerint létezik valahol testi formájában. Mit gondoltok, most mi történik? Azért hívott ide Ízisz, hogy segítsek ennek az égettnek, a gyengének? Miért engem? Miként tehetném? Halandó asszony vagyok. Attól nem leszek hatalmasabb, hogy egy elmúlt élet álmaira emlékezem. Figyeljetek ide! Nem egészen egy órája a fórumon egy nő hangját hallottam, aki azt mondta. „Én hívtalak”, hallottam, és fogadkozott, hogy senki sem lophat el tőle. Majd jön ez a halandó ember, és nagyobb bajt jelent minden hangnál, amely gondolataimban megszólal. A hang erre az emberre figyelmeztetett! Nekem nem kell a ti rejtélyes egyiptomi vallásotok! Nem vagyok hajlandó megbolondulni! A ti dolgotok, főleg a tehetséges gondolatolvasóé, hogy megtaláljátok ezt a lényt, mielőtt még nagyobb kalamajkát csinál. Engedelmetekkel távoznék.
Felálltam és kifelé indultam.
Akkor rendkívül gyöngéden megszólalt mögöttem a római.
– Valóban egyedül akarsz kilépni az éjszakába, holott tisztában vagy vele, mi vár rád? Van egy ellenséged, aki meg akar ölni, és álombeli tudásoddal magadhoz vonzhatod ezt a vérivót.
Ez akkora változás volt, akkora ugrás a magasztos gondolatolvasótól a félig csúfondáros köznyelvbe, hogy kis híján elnevettem magamat.
– Most hazamegyek! – közöltem határozottan. Mind könyörögtek, más-más hangnemben és stílusban. – Maradj a templomban!
– Ki van zárva – feleltem. – Ha az álmok visszatérnének, majd leírom őket számotokra.
– Hogy lehetsz ily bolond? – kérdezte a római szelíd bosszankodással. Mintha ő lett volna a testvérem!
– Ez megbocsáthatatlan impertinencia – közöltem. – Varázslókra és gondolatolvasókra nem érvényes a jó modor? – A papra és a papnőre néztem. – Ki ez az ember?
Kimentem, ők követtek. Siettem az ajtóhoz. Láttam a fényben a papnő arcát.
– Annyit tudunk róla, hogy a barátunk. Kérlek, hallgasd meg a tanácsát! Soha nem tett a templomnak mást, mint jót! Hozzánk jár  egyiptomi könyveinket olvasni. Megvásárolja nekünk a piacon, mihelyt meghozza őket a hajó. Barátunk bölcs. Magad is láttad, hogy olvas a gondolatokban.
– Őröket ígértetek, akik elkísérnek – emlékeztettem.
Én pedig veled leszek. A hang a rómaitól jött, bár fogalmam sem volt róla, hol tartózkodik most. Nem volt a csarnokban. 
– Jöjj, lakjál Ízisz templomában, és akkor semmi bajod sem eshet – biztatott a pap.
– Nem az a fajta asszony vagyok, aki alkalmas a templomi életre – feleltem, a tőlem telhető legnagyobb hálára és alázatra törekedve.
– Egy hét alatt az őrületbe kergetnélek benneteket. Kérlek, nyissatok kaput.
Úgy surrantam ki, mintha egy pókhálós, sötét folyosóról szöknék, vissza a római éjszakába, római oszlopok és római templomok közé.
Rögtön észrevettem Flaviust, amint egy oszlophoz tapadva bámul valamit a lépcső aljában. Négy fáklyahordozónk a közelünkben ácsorgott, szorosan egymás mellett, és rendkívül idegesek voltak. Más embereket is láttam, nyilvánvalóan a templom őreit, ám ők is az ajtókban bújtak meg, mint Flavius.
– Asszonyom, menj vissza! – súgta Flavius.
A lépcső alján sisakos római katonák álltak teljes díszben, mellpáncélban, rövid, vörös köpenyben és tunikában, gyilkos kardjaikat döfésre tartva, mintha csatába indulnának. Bronz sisakjaik ragyogtak a templomi parázstartók fényében.
Terepruházat a városban! Már csak a pajzs hiányzott. És ki a parancsnok?
Lucius bátyám a parancsnok mellett állt. Ő is katonai vörös tunikáját viselte, de mellpáncél és kard nélkül. Tógáját a bal karjára csavarta. Tiszta volt, a haja fénylett, áradt belőle a pénz szaga. Felkarján ékköves tőrt viselt; a másik tőr az övén függött.
Rám szögezte reszkető ujját.
– Ott van! – mondta. – Az egész családból ő az egyetlen, aki megszökött Seianus ítélete elől! Összeesküvést szőttek Tiberius meggyilkolására, de neki valamilyen megvesztegetés árán sikerült elillannia Rómából!
Gyorsan fölmértem a katonákat. Ketten fiatal ázsiaiak voltak, de a többiek idősebbek és rómaiak; szám szerint hatan. Ti istenek, bizonyára azt gondoltátok, hogy Circe vagyok!
– Menj vissza! – mondta az én drága, hűséges Flaviusom. – Kérj menedéket!
– Nyugalom – intettem. – Arra később is lesz idő.
A parancsnok volt a kulcs. Láttam, hogy koros ember, öregebb Antonius fivéremnél, de nem olyan öreg, mint apám. Vastag, szürke szemöldöke volt, az arcát tükörsimára borotválta.
Büszkén viselte sebhelyeit, az egyiket az orcáján, a másikat a combján. Szemhéja vörös volt a fáradtságtól, és úgy rázogatta a fejét, mintha ki akarná tisztítani a látását. Izmos karját sötétbarnára cserzette a nap. Ez pedig háborút jelent – sok-sok háborút.
– Az egész család kegyvesztett lett! – közölte Lucius. – Itt helyben ki kellene végezni!
Úgy választottam stratégiát, mintha magam lennék Caesar. Rögtön beszélni kezdtem, miközben lejjebb mentem két fokkal:
– Te vagy a legatus, nemde? Milyen fáradt lehetsz! – Két kezembe fogtam a kezét. – Germanicus alatt szolgáltál? Bólintott. Az első ütés talált!
– Fivéreim Germanicusszal harcoltak északon – mondtam. – És Antonius, a legidősebb, még élt annyit a római diadalmenet után, hogy elmesélhesse, milyen volt megtalálni a csontokat a teutoburgi erdőben.
– Ó, asszonyom, az a csontszérű! Egy egész tőrbe ejtett hadsereg, és a temetetlenül hagyott holtak!
– Két fivérem meghalt abban a háborúban. Viharban történt, az északi tengeren.
– Asszonyom, senki se látott ahhoz fogható szörnyűséget, de gondolod, hogy akár a barbár Thor isten megijeszthette volna Germanicusunkat?
– Soha! Te a tábornokkal jöttél ide?
– Mindenhová vele mentem, az északi Elbától a déli Nílusig!
– Hát ez csodálatos! De milyen fáradtnak tűnsz, tribunus, aludnod kellene. Hát hol a dicső kormányzó, Gnaeus Cornelius Piso? Miért tartott ilyen sokáig, hogy lecsendesítse a várost?
– Mert nincs itt, asszonyom, és nem mer visszajönni. Egyesek szerint lázadást szít Görögországban, mások szerint a halál elől szökik.
– Ne hallgasd, mit mond! – üvöltött Lucius.
– Rómában sem szerették túlságosan – mondtam. – Germanicus volt az, akit fivéreim szerettek, apám dicsért.
– Igen, asszonyom, és ha kaptunk volna még egy évet – csak egyetlenegyet! – elolthattuk volna annak a jöttment vérengző Arminius királynak a gyertyáját! Nem is kellett volna annyi! Az északi tengerről beszéltél? Végigharcoltuk a partjait!
– Ó, igen, a vadon sűrűjében! Mondd csak, uram, ott voltál-e, amikor megtalálták Varus tábornok légióinak elveszett jelvényét? Igaz a történet?
– Ah, asszonyom, te még sohasem hallottál olyat, ahogyan katonáink kiáltoztak, mikor azt az arany sast fölemelték!
– Ez az asszony hazug és áruló! – ordította Lucius.
– Ne űzz a végsőkig! – rivalltam rá. – Már így is visszaélsz türelmünkkel! Tudod te egyáltalán, mi volt a száma Varus tábornok légióinak, amelyeket tőrbe csaltak a teutoburgi erdőben? Gondoltam, hogy nem! A Hetedik volt, a Nyolcadik és a Kilencedik!
– Pontosan! – helyeselt a legatus. – Pedig egy szálig kiirthattuk volna azokat a törzseket! Az Elbáig ért volna a birodalom! Ám valamely okból, melyet nem az én dolgom firtatni, Tiberius imperatorunk visszarendelt bennünket.
– Hmmm, azután arra ítéli szeretett vezéredet, hogy menjen Egyiptomba.
– Asszonyom, annak az egyiptomi útnak nem az volt a célja, hogy Germanicus megragadja a hatalmat. Az éhínség volt az oka.
– Igen, és Germanicust nevezték ki az Imperium Maius, a keleti provinciák Caesarjának!
– Hogy mennyi baj volt azzal is! – mondta a legatus. – El nem tudod képzelni az itteni katonák szellemét, szokásait, de a mi tábornokunk sohasem aludt! Rögtön indult, ahogy meghallotta az éhínség hírét!
– Ti pedig vele?
– Minden cohors! De szívesen nézegette Egyiptomban a régi építményeket! Meg én is!
– Ó, hogy irigylem érte! Beszélned kell nekem Egyiptomról! Tudod, nekem, mint szenátor lányának ugyanúgy tilos Egyiptomba mennem, akár egy szenátornak, pedig úgy szeretnék...
– És miért van így, asszonyom? – kérdezte a legatus.
– Csak hazudik neked! – bődült el Lucius. – Az egész családját meggyilkolták! 
– Nagyon egyszerű okból, tribunus! – feleltem a legatusnak. – Nem államtitok. Amennyire Róma függ az egyiptomi gabonától, a császár nem engedheti meg, hogy valaha is egy hatalmas áruló kezére kerüljön. Nyilván te is az újabb polgárháborútól való rettegésben nőttél fel, akárcsak én.
– Én bíztam tábornokainkban – mondta a legatus.
– Nagyon jól teszed. És nem is tapasztaltál Germanicustól mást, mint hűséget, nemde?
– Tökéletesen igaz. Ó, Egyiptom! Mennyi templomot és szobrot láttunk!
– Az éneklő szobrok! – mondtam. – Azokat láttad? A hatalmas férfit és asszonyt, akik sírnak, mikor fölkel a nap?
– Igen, hallottam, asszonyom. – mondta, és hevesen bólogatott. –Hallottam a hangot! Valami varázslatos! Egyiptom tele van varázslattal.
– Hmmm. – Borzongás futott végig rajtam. Elhessentettem. Egy villanásra két kép folyt eggyé szemem előtt: a tógába burkolózó, magas római, és egy megperzselt, fortélyos lény! Egy dologra figyelj, Pandora!
– Nagy Ramszesz templomában – folytatta a legatus – az egyik pap elolvasta, mit írtak a falakra. Csupa győzelem! Csupa csata! Hogy nevettünk! A világ nem változik, asszonyom!
– Hát Piso kormányzóról elhiszed ezeket a szóbeszédeket? Nem jelenthetjük ki bátorsággal, hogy ez csak üres locsogás?
– Őt itt mindenki megveti! – mondta a legatus. – Rossz katona volt! Agrippina Maior, Germanicus szeretett felesége már útban van Rómába, a tábornok hamvaival. A szenátus előtt fog hivatalos vádat emelni a kormányzó ellen!
– Milyen bátor asszony! Így is kell ezt tenni! Ha családokat ítélnek el tárgyalás nélkül, akkor zsarnokság lesz úrrá rajtunk, nem? Holdkóros barátunk, te nem értesz egyet velünk?
Lucius mukkanni sem tudott. Vörös volt, mint a rák.
– Hát a teutoburgi erdőben – mondtam –, gyászunknak abban a komor arénájában láttad-e légióink szétszórt csontjait?
– El is temettem őket, asszonyom, ezzel a két kezemmel! – mutatta eldurvult, kérges tenyerét a legatus. – Mert ki mondhatta volna meg, mely csont a miénk és melyik az övék? Asszonyom, még akkor is állt annak a sunyi, gyáva királynak az emelvénye, amelyről a hosszú hajú, hitvány féreg elrendelte, hogy embereinket áldozzák fel pogány isteneinek! A katonák dünnyögve bólogattak.
– Én még kicsi gyerek voltam – mondtam –, amikor megjött a hír, hogy Varus tábornokot tőrbe csalták, de máig emlékszem isteni Augustus imperatorunkra, hogyan növesztette meg haját a gyász jeléül, hogyan verte fejét a falba, sírván: „Varus, add vissza a légióimat!”
– Valóban láttad így?
– Ó, többször is, sőt jelen voltam azon az estén is, amikor kifejtette gyakran emlegetett gondolatait arról, hogy az Imperiumnak nem lenne szabad tovább tágítania határait, hanem inkább jelenlegi tartományaiban kellene fönntartania a rendet.
– Tehát Augustus Caesar mondta ezt! – szólt elragadtatva a legatus.
– Fontosak voltatok neki – mondtam a legatusnak. – Hány évig szolgáltál? Van feleséged?
– Ó, hogy vágyom haza! – mondta a legatus. – És most tábornokom is elesett! Feleségem is ősz már, mint én. Akkor látom, ha Rómába megyünk parádékra.
– Igen, és a köztársaság alatt hat év volt a kötelező szolgálat, míg most mennyi ideig is kell harcolnotok? Tizenkét évig? Húszig? De ki vagyok én, hogy bíráljam Augustust, akit úgy szerettem, mint apámat és minden halott fivéremet?
Lucius már látta, mi készülődik. A nyála is fröcsögött, mikor megszólalt:
– Tribunus, olvasd el a menlevelemet! Olvasd el!
A legatus bosszúsan nézett rá.
Bátyám összeszedte minden szónoki tehetségét, ami nem volt sok.
– Hazudik! El van ítélve! A családja halott! Kénytelen voltam tanúskodni Seianus előtt, mert Tiberiust akarták megölni személyesen!
– Te feladtad a tulajdon családodat? – kérdezte a katona.
– Ó, ne is fáraszd magad ezzel! – vágtam közbe. – Ez az ember álló nap zaklatott! Kiderítette, hogy magányos asszony vagyok, gazdag örökösnő, és azt képzeli, hogy ez holmi barbár előretolt helyőrsége a birodalomnak, ahol bizonyítékok nélkül is bevádolhatja egy szenátor lányát! Figyelj csak ide, kedves holdkórosom! Julius Caesar nem egészen száz éve emelte városi rangra Antiokheiát. Itt légiók állomásoznak, nemde?
A legatusra pillantottam.
A legatus megfordult, és vasvillaszemmel nézett reszkető bátyámra.
– Miféle menlevél ez? – kérdeztem. – Ezen a Tiberius név van. Mielőtt Lucius észbe kaphatott volna, a legatus kirántotta a kezéből a tekercset, és felém nyújtotta. El kellett engednem a tőrömet, hogy szétgöngyölhessem.
– Ah, Seianus prefectus testőre! Sejtettem! Az imperator valószínűleg nem is tud róla! Hallottad már, tribunus, hogy ezek a palotaőrök másfélszer annyit kapnak, mint egy legionarius? A delatoraik pedig még uszítják is az embereket, hogy jelentsék föl egymást, az elítélt vagyonának egyharmadáért!
A legatus most tüzetesen szemügyre vette a bátyámat, akinek minden hitványságát kiemelte a fáklyafény: a gyáva testtartását, a reszkető kezét, a sunyi pislogását, a növekvő kétségbeesésről árulkodó csücsörítését.
Luciushoz fordultam.
– Felfogod egyáltalán, te bolond, akárki légy is, mit kérsz ettől a harcedzett és bölcs római tiszttől? Mi lenne, ha hitelt adna esztelen hazugságaidnak? Mi történne vele, ha megjönne Rómából a levél, amely hollétem és vagyonom felől érdeklődik?
– Uram, ez a nő áruló! – üvöltötte Lucius. – A becsületemre esküszöm!
– Miféle becsület az? – szűrte a foga között a katona, mereven figyelve Luciust.
– Ha Rómában – vettem át a szót – az enyémhez hasonló régi családokkal olyan könnyen le lehetne számolni, ahogy ez az ember követeli tőled, akkor miként merne megjelenni Germanicus özvegye a szenátusi tárgyaláson?
– Mind ki vannak végezve! – közölte a bátyám, aki a legrosszabb és legünnepélyesebb formáját hozta, és láthatólag végképp elveszítette azt a képességét, hogy fölmérje szavainak hatását. – Mindenki, az utolsó szálig, mert összeesküdtek, hogy megölik Tiberiust, és én menlevelet kaptam, és eltávozási engedélyt, mert kötelességszerűen jelentettem róluk a delatoroknak és Seianusnak, akivel személyesen beszéltem!
A lehetőségek lassan kirajzolódtak a legatus előtt.
– Uram – kérdeztem Luciustól –, van nálad még valami, amivel igazolhatod személyazonosságodat?
– Nekem nincs szükségem semmire! – mondta Lucius. – Halál vár reád!
– Mint apádra? – kérdezte a legatus. – És mint feleségedre? Voltak gyerekeid?
– Vesd őt börtönbe még ma este, és írjál Rómába! – parancsolta Lucius. – Majd meglátod, hogy az igazat mondom!
– És te hol leszel, akárki légy is, amíg én börtönben ülök? Kirablod a házamat?
– Te ribanc! – ordította Lucius. – Hát nem látjátok, hogy ez csak ordenáré női csűrés-csavarás, amivel a figyelmeteket tereli el?
A katonák megbotránkoztak, a legatus viszolyogva nézte. Flavius mellém lépett.
– Tribunus – kérdezte tartózkodó méltósággal –, mit szabad csinálnom úrnőm nevében ezzel az eszelőssel?
– Már megint milyen szavakat használsz, uram! – mondtam keményen Luciusnak. – Kezdek kijönni a béketűrésből!
A legatus megragadta Lucius karját. Lucius a tőréhez kapott a jobb kezével.
– Tulajdonképpen ki vagy te? – kérdezte a legatus. –Te is delator vagy? Azt mondod, hogy följelentetted az egész családodat?
– Tribunus – mondtam, a leglégiesebb könnyedséggel érintve meg a katona karját –, apám Romulus és Remus idejéig vezette vissza családját. Nem ismerünk más ősöket rómaiakon kívül. Ugyanez érvényes anyámra, aki maga is szenátor leánya volt. Ez az ember meglehetősen...borzasztó dolgokat beszél.
– Úgy tűnik – mondta a legatus, miközben elkeskenyedő szemmel vizsgálta Luciust. – Hol vannak itteni barátaid, társaid, hol laksz?
–  Úgysem tehetsz ellenem semmit! – közölte vele Lucius. A legatus metsző pillantást vetett Lucius kezére, amely a tőrt markolta.
–  Netán azt akarod rám fogni? – kérdezte.
Lucius nem tudott felelni.
– Miért jöttél Antiokheiába? – kérdeztem. – Te hoztad a mérget, amely megölte Germanicust?
–  Tartóztassátok le! – üvöltötte Lucius.
– Nem, ezt a vádat még én sem hiszem el. Seianus se bízna meg ekkora gazsággal egy magadfajta senkiházit! No lássuk, mid van még, ami összeköt ezzel a családdal, ezen a menlevélen kívül, melyet, mint mondtad, Seianus tolla vetett papírra? Lucius csak hápogott.
– Mert nálam bizonyosan nincsen semmi, amit összefüggésbe lehetne hozni véres és eszelős regéiddel és mondáiddal – közöltem.
– Semmi közöd ehhez a névhez? – vágott a szavamba a legatus, miközben kivette kezemből a menlevelet.
– Az égvilágon semmi – mondtam. – Csak a fröcsögő rémségek e hibbant szájából, aki el akarja hitetni a világgal, hogy imperatorunk megzavarodott elméjében. Csupán ő hoz kapcsolatba, tanúk és bizonyítás nélkül, véres összeesküvésével, miközben sértéseket vagdos fejemhez.
A legatus összecsavarta a menlevelet. – S te milyen céllal jöttél, asszonyom? – kérdezte súgva.
– Hogy békében és csendességben éljek – feleltem lágyan. – Hogy biztonságban élhessek, a római hatalom igaz oltalmában.
Már tudtam, hogy megnyertem a csatát. Ám a győzelmet még meg kellett koronázni valamivel. Újabb játékba fogtam.
Lassan tőrömhöz nyúltam, és lassan kivontam a hurokból.
Lucius nyomban hátraugrott. Tőrt rántott, és rám vetette magát. Azon nyomban átdöfte a legatus, és legalább még két katonája.
Bátyám véresen függött a kardokon, bámult ide-oda, majd beszélt, de a szája tele volt vérrel. A szeme tágra meredt, és úgy rémlett, ismét beszélni akar. Ekkor a katonák visszahúzták kardjaikat, és Lucius összeomlott a macskaköveken, a lépcső aljában.
Lucius fivérem viszonylag irgalmas halált halt.
Ránéztem, és megcsóváltam a fejemet.
A legatus engem nézett. Tudtam, hogy ez fontos pillanat.
– Tribunus – kérdeztem – mi az, ami elkülönít bennünket Észak hosszú hajú barbárjaitól? Nem a törvény? Az írott törvény? A hagyományos törvény? Nem az igazság? Nem az, hogy férfiaknak és asszonyoknak számot kell adniuk tetteikről?
– De igen, asszonyom! – felelte ő.
– Tudod-e – folytattam tiszteletteljes hangon, a kövön heverő, véres hús- és rongykupacot bámulva –, hogy én láttam a mi nagy imperatorunkat, Augustus Caesart a halála napján?
– Láttad őt? Valóban láttad?
Bólintottam. – Amikor már bizonyos volt, hogy meg fog halni, rohanvást vittek hozzá bennünket néhány más közeli baráttal egyetemben. A császár így akarta elejét venni a szóbeszédnek, amely zavargást idézhetett volna elő a városban. Tükröt kért, és megfésülködött. Illendően fel volt öltözve. És megkérdezte tőlünk, amikor beléptünk szobájába: nem gondoljuk-e, hogy jól alakította szerepét az élet komédiájában?
– Akkor azt gondoltam: „Minő bátorság!” Majd az imperator mondott még valami tréfásat, azt a régi verset, amellyel berekesztik a színpadon a darabot:
S ha türelmes tetszésetek kitüntet,
Nyujtsatok kezet, hadd nyujtsuk szivünket.

– Még többet is mondhatnék, de... – elhallgattam.
– Ó, kérlek, mondd! – szólt a legatus.
– Nos, miért is ne? – szóltam én. – Azt hallottam, hogy az imperator így beszélt Tiberiusról, választott utódáról: „Szerencsétlen római nép, hogy e lassan őrlő fogak malmába kerül majd!”
A legatus elmosolyodott. – De ha nem volt más – mormolta.
– Köszönöm, tribunus, minden segítségedet! Megengeded, hogy e csekélységgel hozzájáruljak egy jó vacsorához, a te és katonáid örömére...
– Nem, asszonyom, nem tűrhetném, hogy megvesztegethetőséggel vádoljanak engem vagy katonáimat. Ami ezt a holtat illeti – többet nem tudsz róla?
– Csak annyit, tribunus, hogy valószínűleg a folyóban a helye. A katonák összenevettek.
– Jó éjszakát, kegyes hölgy – búcsúzott a tribunus.
Minekutána elvonultam a sötét fórumon át, oldalamon drága féllábú Flaviusommal, négy fáklyahordozónk gyűrűjében.
Csupán akkor kezdtem reszketni. Csupán akkor ütött ki egész testemen a verejték.
Azt mondtam, mikor már mélyen bent jártunk egy apró sikátor szurokfeketeségében:
– Flavius, küldd el ezeket a fáklyásokat. Semmi értelme tudniuk, hová megyünk.
– De úrnőm, nincs lámpám.
– Csillagos éjszaka van, és majdnem megtelt a hold. Nézd! Mellesleg, a templomból mások is követnek minket.
– Követnek? – kérdezte Flavius. Kifizette a fáklyahordozókat, akik rohanvást igyekeztek az utca torkolata felé.
– Igen. Valaki figyel. Egyébként épp elég fényt adnak a kivilágított ablakok, és az egek lámpásai, nem gondolod? Fáradt vagyok, olyan fáradt vagyok!
Folyton figyelmeztetnem kellett magamat, hogy Flavius nem bír sietni. Sírva fakadtam.
– Árulj el nekem valamit, te nagy tudora a filozófiának – mondtam menet közben, mindenképpen gátat akarván vetni a könnyeknek. – Áruld el, miért olyan ostobák a gonoszok? Miért van az, hogy a többségük egyszerűen buta?
– Úrnőm, szerintem azért jó pár fényes elme is akad a gonoszok között – vitatkozott Flavius. – Bár még se jó, se rossz embertől nem hallottam oly ékes dikciót, mint amilyennel te kápráztattál el az imént.
– Örülök, hogy te is felismered a szódagályt – mondtam. – És ha elgondolom, hogy ugyanazok a tanítói voltak, ugyanaz a könyvtár, ugyanaz az apa... – Elcsuklott a hangom.
Flavius óvatosan átfogta a vállamat, és ezúttal nem tiltakoztam. Engedtem, hogy megtámogasson. Párosan gyorsabban haladtunk.
– Nem, Flavius – mondtam –, a legtöbb gonosz egyszerűen buta. Egész életemben ezt tapasztaltam. Ritkaság az igazán agyafúrt gonosz. A bárgyúság okozza a legtöbb nyomorúságot, a közönséges bárgyúság, az embertársunk alábecsülése. Csak figyeld meg, mi történik Tiberiusszal. Tiberius Caesarral és a testőrségével. Csak figyeld meg, mi történik azzal az átkozott Seianusszal. Az ember addig veti a gyanakvás magvait, míg végül eltéved a gazban.
– Itthon vagyunk, úrnőm – szólt Flavius.
– Ó, hála az egeknek, hogy tudod! Én rá nem ismertem volna a házra.
Néhány perc múlva Flavius megállt, és elfordította a kulcsot a zárban. Húgyszag facsarta az orromat, mert az ókorban ilyen büdösek voltak a mellékutcák. Halvány lámpafény rajzolta ki fa ajtónkat, játszott a szökőkút oroszlánjának szájából lövellő vízsugáron.
Flavius többször kopogtatott. Úgy rémlett, mintha bent sírnának a lányok.
– Ó, az égre, mi az már megint? – kérdeztem. – Túl fáradt vagyok. Akármi is, intézd el. Bementem.
– Úrnőm! – sivalkodott az egyik lány. Nem jutott eszembe a neve. – Én nem engedtem be! Esküszöm, nem reteszeltem ki az ajtót! Nincs is kulcsom a kapuhoz! Az egész házat, az égvilágon mindent rendbe szedtünk neked!
– Mi a csodáról beszélsz? – kérdeztem.
Pedig tudtam. Láttam a szemem sarkából. Tudtam. Megfordultam, és láttam, hogy egy nagyon magas termetű római ül újonnan berendezett fogadószobámban. Bokáját a térdére támasztva üldögélt hanyagul egy aranyozott széken.
– Nincs semmi baj, Flavius – mondtam. – Ismerem őt.
Ismertem is. Mert Marius volt az, Marius, a szálas kelta. Marius, aki megbabonázott gyerekkoromban. Marius, akit kevés híján fölismertem a templom árnyékai között.
Nyomban felállt.
Odajött hozzám, ahogy álltam az atrium szélén a sötétségben, és azt súgta:
– Szépséges Pandorám!

7.

Megtorpant, mielőtt hozzám érhetett volna.
– Ó, tedd már meg, kérlek! – mondtam, és meg akartam csókolni, de elhúzódott. A szobában lámpák égtek elszórtan. Marius árnyjátékot játszott.
– Marius, hát persze, hogy Marius! Hiszen te egy napot se öregedtél azóta, hogy lánykoromban láttalak! Arcod sugárzó, és a szemed, ó, de gyönyörű a szemed! Lantkísérettel is eldalolnám a magasztalásodat, ha tudnám!
Flavius lassan visszahúzódott, vitte magával a vigasztalan lányokat. Meg se pisszent.
– Pandora – szólt Marius –, bárcsak magamhoz ölelhetnélek, de bizonyos okokból nem tehetem, és nem szabad megérintened, nem azért, mert annyira nem akarom, hanem mert nem az vagyok, aminek gondolsz. Nem az ifjúság tanúságát látod bennem; oly messze áll az az ifjúság ígéretétől, hogy én is csak most kezdem fölfogni kínszenvedését.
Hirtelen elfordította tekintetét, és türelmet kérve fölemelte a kezét, hogy figyeljek.
– Az a dolog jár kint – mondtam. – Az égett vérivó.
– Most ne gondolj az álmaidra! – szólt rám. – A fiatalságunkra gondolj! Szerettelek, mikor még csak tízéves voltál. Amikor tizenöt lettél, könyörögtem apádnak. Hogy adjon hozzám feleségül.
– Ezt tetted? Apám sohase mondta.
Ismét elfordította a tekintetét. Aztán megrázta a fejét.
– Az égett – mondtam.
– Ettől féltem! – szidta magát. – Követett téged a templomtól! Ó, Marius! Te bolond! A kezére játszottál! De nem olyan ravasz ő, mint képzeli.
–  Marius, te küldted az álmokat?
– Nem, soha! Bármit megtennék, ami hatalmamban áll, hogy megvédjelek magamtól!
–  És az ősi legendáktól?
– Ne következtess túl gyorsan, Pandora! Tudom, milyen jól szolgált villám eszed gyűlöletes Lucius bátyáddal és a derék legatussal szemben. Ám ne tarts sokat az álmokról. Az álom semmi, az álom elszáll.
– Akkor tőle jöttek az álmok, a förtelmes égett gyilkostól.
– Nem bírom megfejteni! – mondta. – De most ne gondolj az álmokra! Ne töltekezhessen az agyadból!
–   Gondolatolvasó – mondtam. – Akárcsak te.
– Igen. Ám a gondolatokat el lehet takarni. Az elme trükkje. Megtanulható. Úgy el tudod zárni az elmédet, mintha egy kis vasdobozba csuknád.
Akkor vettem észre, hogy nagyon szenved. Mérhetetlen szomorúság áradt belőle.
– Ezt nem szabad megengedni! – makacskodott.
– Mit, Marius? A nő hangjáról beszélsz, a...
– Csitt, hallgass!
– Nem hallgatok! Ezt én ki fogom deríteni!
– Szót kell fogadnod nekem! – Lépett egyet, ismét nyúlt felém, hogy megérintsen, megfogja a karomat, mint apám tette volna, aztán mégsem tette.
– Nem, neked kell elmondanod nekem mindent! – vitatkoztam. Ámultam bőrének fehérségén, hibátlan tökéletességén. A szeme úgy ragyogott, ahogy nem is ragyoghat emberi szem. És akkor még nem is szóltam hosszú hajának pompájáról. Olyan volt, mint ősei, a kelták. Haja a vállát verte. Tündöklő arany volt, szőke, mint a búza, és csupa laza fürt!
– Hogy nézel ki? – suttogtam. – Hiszen te nem vagy ember!
– Akkor jól nézz meg utoljára, mert el fogsz menni innen!
– Micsoda? – kérdeztem. – Utoljára? – ismételtem. – Miről beszélsz te? Épp csak hogy megérkeztem! Most kezdek berendezkedni, most szabadultam meg a bátyámtól! Nem megyek! Vagy azt akarod mondani, hogy te hagysz el?
Borzasztó fájdalom ült ki az arcára, valami hősies könyörgés, amit még sohasem láttam férfin, még az apámon se, aki az utolsó végzetes pillanatokban úgy küldött el hazulról, mintha fontos találkozóra kellene mennem.
Marius szemére véres hártya borult. Sírt, és a könnyek felsebezték a szemét! De nem is, ezek ugyanolyan könnyek voltak, mint az álombeli csodálatos királynéé, aki a trónjához bilincselten sírt, összemocskolva arcát, nyakát, patyolat ruháját.
Tagadni akarta. Megrázta a fejét, bár tudhatta, hogy én már úgyszólván meg vagyok győződve erről.
– Pandora, amikor láttam, hogy te vagy az – mondta –, amikor bejöttél a templomba, és láttam, hogy neked vannak azok az álmaid, magamon kívül voltam. El kell hogy távolítsalak innen, messze minden veszélytől!
Kitéptem magamat bűvöletéből, szépségének fényköréből. Hideg szemmel néztem, és miközben beszélt, megfigyeltem mindent, szemének villogásától odáig, miként mozgatja a kezét.
– Azonnal el kell hagynod Antiokheiát! – mondta. – Ma éjszaka itt maradok nálad. Reggel fogod hűséges Flaviusodat, meg ezt a két becsületes lányt, és elutaztok. Egy nap alatt mérföldeket távolodhatsz a várostól, és ez a lény nem követhet! Ne mondd most, hová akarsz menni. Ezt még megbeszélheted reggel a kikötőben. Gazdag vagy.
– Most te vagy az, aki álmodik, Marius! Nem megyek! Pontosan ki is az, akitől el akarsz menekíteni? A királynétól, aki a trónján sír? Vagy a megpörkölt portyázótól? A királyné úgyis utánam nyúl, akár mérföldeken át. Ő intett gonosz bátyámtól. A másikat könnyen elintézhetem. Nem félek tőle. Tudom, hogy az álmokból jött, tudom, hogy a nap égette össze, és magam szögezem ki a falra, a napfénybe!
Némán harapdálta az ajkát.
– Őérte, az álmok királyasszonyáért! Bosszút állok érte!
– Pandora, könyörgök!
– Hiába – mondtam. – Azt hiszed, azért jöttem ilyen messzire, hogy ismét elfussak? És az a női hang...
– Honnan tudod, hogy erről a királynéról álmodtál? Más vérivók is lehetnek ebben a városban. Férfiak, nők. Mind ugyanazt akarja.
– Te pedig félsz tőlük?
– Gyűlölöm őket! És távol kell tartanom magamat tőlük, nem adhatom meg nekik, amit akarnak! Sohasem adom meg nekik, amit akarnak!
– Aha, értem – mondtam.
– Nem érted! – pillantott rám haragosan. Milyen szilaj volt, mily tökéletes!
– Te közéjük tartozol, Marius. Ép vagy. Nem égtél meg. A véredet akarják, hogy meggyógyuljanak.
– Hogy jut eszedbe ilyesmi?
– Almomban „Forrásnak” nevezték a királynét.
Hozzárepültem, és béklyóba vertem karjaimmal! Félelmetesen erős volt, tömör, akár a fa. Férfiban még sohasem találkoztam ilyen kemény izmokkal. Fejemet a vállába fúrtam, és arca, amely a fejem búbjához simult, hideg volt!
Ám ő gyengéden átölelt, simogatta fejemet, kihúzogatta hajtűimet, hogy hajam végigfolyjon a hátamon. Bőröm izgatóan bizsergett. Kemény volt, nagyon kemény, mégsem lüktetett benne élet. Emberi vér nem hevítette e szelíd, puha mozdulatokat.
– Drágám – mondta –, nem ismerem álmaid forrását, de egyet tudok. Megvédelek magamtól és tőlük. Te sohasem leszel része az ősi mesének, mely szóról-szóra ugyanaz, bármint változzék a világ! Nem engedem!
– Magyarázd meg e dolgokat! Nem hajlok a szavadra, amíg el nem magyarázol mindent! Ismered az álombeli királyné bánatát? Olyan könnyeket sír, mint te. Nézd! Vér! Bemocskolod a tunikádat! Itt van ez a királyné? Ő szólított?
– És mi van, ha igen, és ha meg akar büntetni ezért az előző életedért, amelyben a gonosz istenek megláncolták? Akkor mi van?
– Nem! – mondtam. – Nem ez a szándéka! Mellesleg én nem is akartam megtenni azt, amire az álombeli sötét istenek késztettek. Nem akartam inni a „Forrásból!” Elfutottam, azért haltam meg a sivatagban.
– Ah! – Megadóan fölemelte két kezét, és otthagyott. Bámult ki a sötét peristyliumba, ahol csupán a csillagok világították meg a fákat. A távoli ebédlőben, a ház túlsó végében, halvány izzás derengett.
Néztem őt, szálas termetét, hátának egyenességét, azt a szilárdságot, amellyel megvetette lábát a mozaikpadlón. A lámpák dicsfénnyel koronázták szőke fejét. Hallottam suttogását, holott hátát fordította felém.
– Hogy történhetett meg ez az ostobaság?
– Miféle ostobaság? – kérdeztem, miközben odaálltam mellé. – Úgy érted, az, hogy itt vagyok Antiokheiában? Majd én megmondom, hogy. Úgy, hogy apám megszervezte a menekülésemet.
– Nem, nem, nem úgy értem! Azt akarom, hogy biztonságban légy, hogy élj, hogy ne fenyegessen veszély, és virágozhass, amint az neked jár! Nézd meg magad, szirmaid szélét meg sem legyintette még a fonnyadás, szépséged a bátorság tüzétől lángol! Bátyádnak nem volt esélye tanultságod, ékesszólásod ellenében. És mégis úgy bűvölted el és tetted rabszolgáiddá a katonákat, hogy egyetlenegyszer sem ébresztetted föl neheztelésüket! Még évek állnak előtted! Ám ki kell találnom valamit, hogy biztonságba helyezhesselek. Nézd, az a lényeg, hogy nappal kell elhagynod Antiokheiát.
– „A templom barátja”, így nevezett a pap és a papnő. Azt mondták, tudod olvasni a régi írást. Azt mondták, felvásárolod az összes egyiptomi könyvet, amikor meghozzák őket a kikötőbe. Miért? Ha őt keresed, a királynét, akkor keresd általam, mert ő mondta, hogy hívott engem.
– Nem beszélt az álmaidban! Nem tudod, ki mondta e szavakat! És ha az álmok a te kósza lelkedbe eresztik gyökereiket? És ha éltél már valamikor? Erre beállítasz a templomba, épp akkor, amikor az egyik ocsmány ősisten vadászik. Veszélyben vagy. El kell szöknöd innen, a városból, tőlem, ettől a sebzett vadásztól, akit úgyis megtalálok!
– Nem mondasz el mindent, amit tudsz! Mi történt veled, Marius? Mi történt? Ki művelte veled ezt, a ragyogás csodáját? Ez nem burok; belülről árad a fény!
– A pokolba, Pandora, azt hiszed, én akartam örök életet és idő előtti halált? – Szenvedett. Nézett rám, fázva a szótól, és egy pillanatig már-már kibírhatatlan fájdalom és magányosság áradt belőle.
Hullámban zúdult vissza tulajdon bánatom a tegnapi hosszú éjszakából, amikor pörölyként sújtott le rám a vallások és hitek mérhetetlen üressége, és bolondok csapdájának tűnt minden törekvés a jobb életre.
Megdöbbenésemre Marius hirtelen átölelt, magához szorított, hajamhoz súrolta arcát, és csókolta a fejemet. Olyan selyemsima, csiszolt és gyengéd volt, hogy arra nincsen szó. – Pandora, Pandora, Pandora! – mondta. – Hát ilyen csodálatos asszony lett abból a gyönyörű kislányból!
Karjaimban tartottam kemény képmását a legpompásabb, legkülönösebb férfinak, akit valaha ismertem, vagy láttam. Karjaimban tartottam, és ezúttal hallottam szívének verését, félreismerhetetlen ritmusát. Mellére tapasztottam a fülemet.
– Ó, Marius, bár melletted hajthatnám álomra a fejemet! Bár elfogadhatnám védelmedet! Ám te el akarsz űzni! Nem ígérsz oltalmat; menekülést, bolyongást, még több lidércnyomást, misztériumot és kétségbeesést mérnél rám! Nem, nem bírom!
Elfordultam becézgetéseitől. Ereztem hajamon a csókjait.
– Ne mondd nekem, hogy soha többé nem látlak! Ne hidd, hogy azon felül, ami eddig történt, még ezt is el tudom viselni! Nincs itt senkim, erre ki jön, ha nem az, ki mélyebb nyomot hasított hajadoni szívemen, mint vésnök tűje a legfinomabb érmén? Te pedig azt mondod, hogy nem akarsz látni többé, hogy el kell mennem!
Megfordultam.
Kéjvágy villogott a szemében, de megfékezte. Halkan, csendes kis mosollyal gyónta:
– Ó, mennyire csodáltalak, mikor munkába vetted a legatust! Azt hittem, kitervelitek közösen az összes germán törzsek meghódítását! – Sóhajtott. – Neked jó életre, gazdag életre van szükséged, amely táplálékot nyújt lelkednek és testednek. – Arca lángba borult. Rám nézett, a mellemre, a csípőmre, majd az arcomra. Szégyellte, palástolni próbálta. A kéjvágyat.
– Férfi vagy még? – kérdeztem. Nem felelt. Az arca dermesztő lett.
– Még csak fogalmat sem alkothatsz arról, hogy igazából mi vagyok! – szólt végül.
– Ah, de nem férfi! – mondtam. – Igazam van? Nem férfi.
– Pandora, te szántszándékkal ingerelsz engem. Miért teszed?
– Ez az átváltozás, ez a beavatás vérivóvá, egyetlen ujjnyival sem nyújtotta meg termetedet. Netán másutt gyarapította hosszadat?
– Kérlek, hagyd ezt abba!
– Kívánj engem, Marius! Mondd, hogy kívánsz! Látom! Erősítsd meg szavakkal! Mibe kerül az neked?
– Őrjítő vagy! – mondta. Arca lángvörös lett a haragtól, és olyan erősen összeszorította ajkait, hogy a szája elfehéredett. – Hála az isteneknek, hogy nem kívánlak! Nem annyira, hogy eláruljam a szerelmet a rövid és véres önkívületért!
– Ugye, a templomiak nem tudják, ki vagy valójában?
– Nem! –válaszolta.
– Nekem pedig nem fogod feltárni szívedet.
– Soha. El fogsz felejteni, és ezek az álmok megfakulnak. Magam is el tudom halványítani őket, ha könyörgöm érted. Ezt fogom tenni.
– Kegyes taktika – mondtam. – Szavatolja, hogy megkapd a kegyet az ősi Ízisztől, ki vért ivott, és a Forrás volt!
– Ne mondj nekem ilyen szavakat! Csupa hazugság, minden hangja az! Nem tudhatod, hogy a királyné, akit láttál, Ízisz volt. Mit tanultál a lidércnyomásokból? Gondolkozz! Megtanultad, hogy ez a királyné a vérivók foglya volt, és elítélte őket! Gonoszok voltak! Gondolkozz! Menj vissza az álomba! Gondolkozz! Már akkor gonosznak tartottad őket, és most is annak tartod. A templomban megérezted a gonosz szagát. Tudom, hogy érezted! Figyeltelek!
– Igen, de te nem vagy gonosz, Marius, ezt nem hitetheted el velem! Tested, akár a márvány, vérivó vagy, de olyan, akár egy isten; te nem vagy gonosz!
Már tiltakozni akart, de ismét elakadt a szava. A szeme sarkából figyelt valamit, majd lassan elfordította a fejét. Pillantása fölvándorolt a peristylium tetejére.
– Jön a hajnal? – kérdeztem. – Amon-Ré sugarai?
– A legőrjítőbb lény vagy, akit ismertem – mondta. – Ha feleségül vettelek volna, idő előtt teszel a sírba. Akkor megtakaríthattam volna magamnak ezt az egészet!
– Az egész mit?
Flaviusért kiáltott, aki egész idő alatt a közelben volt, és mindenre figyelt.
– Flavius, most távozom – mondta. – Kénytelen vagyok. De te azért vigyázz úrnődre! Ha leszáll az este, itt leszek ismét, olyan hamar, ahogy tudok. Ha valami előttem érne ide, legyen bármely ocsmányul sebzett és ijesztő támadó, csapd le a fejét a kardoddal! Csak a fejét, ezt ne felejtsd el! És természetesen úrnőd is képes lesz tevékenyen hozzájárulni, ha meg kell védenie magát.
– Igen, uram. El kell hagynunk Antiokheiát?
– Vigyázz a nyelvedre, hű görögöm! – mondtam. – Itt én vagyok az úrnő! Nem hagyjuk el Antiokheiát!
– Próbáld rábeszélni a csomagolásra – kérte sáfáromat Marius.
Rám nézett.
Hosszú csend hullott közénk. Tudtam, a gondolataimban olvas. Majd hideglelésként borzongattak végig a vérálmok. Láttam, hogy Marius szeme felragyog. Valami életre kelt az arcában. Leráztam magamról a rettegés álmát. Nem vagyok szállásadója a rettegésnek.
– Minden össze van fonódva – mormogtam. – Az álmok, a templom, a te ittléted, az, hogy tőled kértek segítséget. Ki vagy te, fehér isten, aki azért jöttél a földre, hogy üldözd a sötét vérivókat? Él a királyné?
– Ó, bár ilyen isten lennék! – mondta. – Az lennék, ha tehetném! Akkor nem teremne több vérivó, az már biztos! Hordják csak a virágokat egy bazaltszobor oltárára!
Annyira szerettem, hogy oda kellett futnom hozzá.
– Vigyél magaddal, akárhová mégy is!
– Nem lehet! – Hunyorgott, mintha fájna a szeme. Nem bírta teljesen fölemelni a fejét.
– A közeledő fény, ugye? Te is közéjük tartozol.
– Pandora, ha eljövök érted, legyél készen a távozásra! – mondta.
Azzal eltűnt.
Csak így. Eltűnt a karjaimból, a fogadószobámból, a házamból.
Megfordultam, és lassan körbejártam a szobát. Néztem a falfestményeket, a borostyánnal és lombokkal koszorúzott, boldogan táncoló alakokat, Bacchust és nimfáit, akik duhaj társasághoz képest igazán ildomosan el voltak leplezve.
– Asszonyom – szólalt meg Flavius –, holmid között találtam egy kardot. Előkészíthetem?
– Igen, és jó sok tőrt is, meg tüzet, ne feledd a tüzet! Megfutamodik a tűztől. – Sóhajtottam. Honnan tudom én ezt? Tudtam. Ennyit erről. – Hanem Flavius – fordultam meg –, az nem fog jönni sötétedésig. Már csak egy vékony csík maradt az éjszakából. Mindketten alhatunk, amint bíborlani kezd az ég. – Homlokomhoz emeltem a kezemet. – Arra próbálok emlékezni...
– Mire, asszonyom? – kérdezte Flavius. Semmivel sem tűnt szürkébbnek Marius után, csak arányaiban különbözött, de ugyanolyan pompás férfi volt, ráadásul meleg, emberi bőrrel.
– Hogy jöttek-e nappal az álmok valaha? Vagy mindig éjszaka? Ó, milyen álmos vagyok! Ők szólítanak. Flavius, gyújts világot a fürdőmben. Megyek, lefekszem. Hív az ágy. Képes vagy őrködni?
– Igen, asszonyom.
– Nézd, már majdnem az összes csillag elhalványodott! Milyen lehet csillagnak lenni, Flavius, amelyet csak a sötétben csodálnak, mikor az emberek mécset és gyertyát gyújtanak? Amelyet csak a komor éjszakában ismernek és írnak le, miután letették a nap gondját?
– Te valóban a legtalpraesettebb asszony vagy, akit valaha láttam – mondta Flavius. – Ahogy te törvényt ültél afölött az ember fölött, aki bevádolt! – Karon fogott, úgy mentünk a hálószoba felé, ahol reggel öltöztem.
Úgy szerettem Flaviust! Egy élethossziglani válságsorozat nem tehette volna erősebbé ezt a szeretetet!
– Nem a díszágyban alszol, az ebédlőben?
– Nem – mondtam. – Az a házas állapot mutogatására való, én pedig nem megyek férjhez többé. Szeretnék fürödni, de olyan álmos vagyok.
– Felébreszthetem a lányokat.
– Nem, megyek az ágyba. Tisztességes a szobád?
– Igen. – Ő vezetett. Még mindig sötét volt. Mintha surrogást hallottam volna. Aztán rájöttem, hogy nem jár ott semmi.
Ott volt az ágy az apró lámpással, és az ágyon rengeteg párna, keleties stílusban, pihepuha fészek. Belezuhantam, mint egy perzsa.
És rögtön az álom:
Mi, vérivók, egy hatalmas templomban álltunk, amelyben sötétnek kellett lennie, de mi láttunk, mint ahogy bizonyos állatoknak látniuk kell a sötétségben. Valamennyien bronzbőrűek vagy cserzettek vagy aranyszínűek voltunk. Valamennyien férfiak voltunk.
A padlón feküdt a sikoltozó királyné. A bőre fehér volt. Hófehér. A hosszú haja fekete volt. Koronája a szarvakat és a napot formázta! Ízisz koronája! Ő volt az istennő! Mindkét oldalról öt-öt vérivó kellett, hogy lefogja. A királyné hányta-vetette magát, szeme az Isteni Fény villámait szórta.
„A királynétok vagyok! Ezt nem tehetitek velem!” Milyen tiszta fehér volt, és hogy sikoltozott, növekvő kétségbeeséssel, könyörögve! „Nagy Ozirisz, ments meg ettől! Ments meg ezektől az istenkáromlóktól! Ments meg a gyalázattól!”
A mellettem álló pap megvetően mosolygott le rá.
A király mozdulatlanul ült a trónon. De a királyné nem a királyhoz könyörgött, hanem egy távoli Oziriszhez.
„Szorosabban fogjátok!”
Még ketten jöttek, és megragadták a bokáját.
„Igyál!” – parancsolta a pap. – „Térdelj le, és igyál a véréből! Az ő vére erősebb a világ minden vérénél! Igyál!”
A királyné halkan sírt.
„Szörnyetegek, démongyermekek!” – zokogta.
„Nem teszem!” – mondtam.
„Tedd meg! Innod kell a véréből!”
„Csak akkor, ha ő akarja. Így nem! Ő a mi Ízisz Anyánk!”
„Ő Forrásunk és foglyunk!”
A pap meglökött. Földre sújtottam. A királynéra pillantottam.
Engem is ugyanazzal a tekintettel nézett, mint a többieket. Áttetsző arcát gyönyörűen kifestették. Haragja nem torzította el vonásait. Mély hangja tele volt gyűlölettel.
„Elpusztítalak, ahányan vagytok!” – mondta. – „Úgyis megszököm egy reggelen, és kimegyek a napra, akkor pedig mind elégtek! Mind elégtek! Ahogy én égek! Mert én vagyok a Forrás! És a bennem levő gonosz bennetek is elég, és kialszik mindörökre! Gyere, nyomorult poronty!” – hívott. – „Tedd, amit mondanak! Igyál, és várd a bosszúmat!”
„Majd fölkél keleten Amon-Ré isten, és én elindulok felé, és gyilkos sugarai megölnek engem. Tüzes áldozat leszek, hogy elpusztuljatok valamennyien, akiket vérem változtatott át, ti kapzsi, kegyetlen istenek, akik nyerészkedésre használnátok!”
Majd iszonyú átváltozás történt az álomban. A királyné felemelkedett. Makulátlan volt, és újonnan ékesített. Fáklyák lobbantak lángra körülötte, egy, és kettő, és három, és sok, és több, úgy lobbantak fel, mintha sorra gyújtanák őket, míg végül a királyné tűzgyűrűben állt. Az istenek eltűntek. A királyné mosolygott és hívogatott. Lehajtotta a fejét, úgy nézett föl rám, íriszei alatt fehéren fénylett a szeme. Mosolygott. Ravasz volt.
Sikoltva ébredtem.
Az ágyban feküdtem. Antiokheiában. A lámpa égett. Flavius fogott. Láttam, hogyan csillog a fény a kinyújtott elefántcsont lábán. Láttam, hogyan csillog a fény a faragott lábujjakon.
– Fogjál, fogjál engem! – mondtam. – Ízisz Anya! Fogjál! Mennyit aludtam?
– Csak perceket – felelte Flavius.
– Nem!
– Most kelt föl a nap. Nem akarsz kimenni, kifeküdni a meleg napfénybe?
– Nem! – sikoltottam.
Szorosabban ölelt magához, kétségbeesett vigasztalni akarással. – Csak rossz álom volt, szépséges úrnőm! Hunyd be a szemed. Melletted fogok aludni, és itt lesz a tőröm.
– Ó, igen, kérlek, kérlek, Flavius! Ne engedj el, fogjál engem! – kiáltottam.
Visszafeküdtem, ő pedig mellém fészkelte magát. Térdünk összeért, és Flavius átfogott karjával.
Kinyílt a szemem. Ismét hallottam Marius hangját. „Hála az isteneknek, hogy nem kívánlak! Nem annyira, hogy eláruljam a szerelmet a rövid és véres önkívületért!”
– Ó, Flavius! – mondtam. – A bőröm! Ég a bőröm! – Fel akartam kelni. – Oltsd el a mécset! Oltsd el a napot!
– Nem, asszonyom, a bőröd ugyanolyan gyönyörű, mint volt. Feküdj vissza. Hadd énekeljek neked.
– Igen, énekelj... – válaszoltam.
Figyeltem az énekét. Homérosz volt, Akhilleuszról és Hektórról szólt. Tetszett, ahogy énekelt, tetszett, ahogy szünetekkel tagolta, elképzeltem e hősöket, a kárhozatra ítélt Trója magas falait, és elálmosodtam. Lebegtem. Pihentem.
Flavius úgy tette kezét a fejemre, mintha az álmokat akarná távol tartani, mintha emberi álomfogó akarna lenni. Sóhajtottam, miközben ő a hajamat simogatta. Elképzeltem Mariust, bőrének fényét. Annyira hasonlított a királyné bőrére, és a szeme, az is úgy kápráztatott, mint a királyné szeme, és hallottam, amint mondja: „A pokolba, Pandora, azt hiszed, én akartam örök életet és idő előtti halált?”
Majd jött, még a teljes öntudatlanság előtt a teljes kétségbeesés, mert minden törekvés hiábavaló. Ennél már az is jobb, ha csak állatok vagyunk, mint az oroszlánok az arénában.

8.

Felébredtem. Hallottam a madarakat. Nem tudhattam bizonyosan, de úgy számítottam, hogy még mindig reggel lehet, vagy délelőtt.
Mezítláb átsiettem a szomszéd szobába, abból pedig a peristyliumba. Mentem a föld csempés peremén, és fölnéztem a kék égre. A nap még nem szállt olyan magasra, hogy a fejem fölött legyen.
Kireteszeltem az ajtót, és kimentem mezítláb a kapuhoz. Az első arra járótól, egy hosszú fejkendőt viselő, sivatagi embertől megkérdeztem:
– Mennyi az idő? Dél van?
– Dehogy, úrnő – válaszolta. – Feleannyi sincs. – Elaludtál? De jó neked. – Bólintott, majd tovább ment.
A fogadószobában égett a lámpa. Bementem, és láttam, hogy a lámpa az asztalon ég, amelyet szolgáim előkészítettek nekem.
Ott volt a tinta, a tollak, és tiszta pergamen kötegszám.
Leültem és leírtam mindent, amire emlékeztem az álmokból, erőltettem a szememet, hogy lássak a siralmas kis lámpa világánál a homályban, távol a peristylium üdezöld kertjének fényétől.
Végül már fájt a karom, olyan sebességgel körmöltem a pergamenre. Részletesen leírtam az utolsó álmot, a királyné mosolyát, hívogatását.
Elvégeztem. Írás közben magam mellé, a padlóra tettem száradni a hártyákat. Nem fújt szellő vagy szél, ami fenyegette volna őket. Összeszedtem a lapokat.
Mellemhez szorítottam a köteget, a kert szélére mentem, és fölnéztem az égre. Tiszta és kék.
– Betakarod a világot – mondtam. – Semmi sem változik rajtad, csak a fény, amely fölkel és lenyugszik – mondtam az égnek. – Azután jön az éjszaka, álnok és kísértő mintáival!
– Úrnőm! – Flavius állt mögöttem, nagyon álmosan. – Alig aludtál! Pihenésre van szükséged! Feküdj vissza!
– Menj, hozd csak a szandálomat, gyorsan! – sürgettem.
Flavius eltűnt, mire én is eltűntem – ki a kapun, olyan fürgén, ahogy tudtam!
Félúton jártam Ízisz temploma felé, amikor rájöttem, milyen kínos dolog csupasz talppal járni ezen a mocskos utcán. Akkor jöttem rá, hogy a gyűrött lenruha van rajtam, amelyben aludtam, és hajam kibontva lobog. Nem lassítottam.
Újjongtam. Nem voltam olyan tehetetlen, mint amikor apám házából menekültem, mint tegnap este, amikor Lucius bátyám ujjal mutatott rám a római katonák előtt.
Nem szorongatott félelem, mint amikor a királyné mosolygott rám az álomban. Nem dideregtem, mint ébredés után.
Csak mentem és mentem. Hatalmas dráma sodort magával. A zárszóig végig fogom nézni.
Emberek jöttek, munkások, egy aggastyán, görbe bottal. Alig láttam őket.
Hűvös kis örömet leltem a tényben, hogy fölfigyeltek gyűrött ruhámra és lobogó hajamra. Azon tűnődtem, milyen lenne örökre leválasztani magamat a civilizációról, soha nem aggódni többé kapcsokon vagy tűkön, fűben aludni, semmitől sem félni!
Semmitől sem félni! Ó, de gyönyörű lenne!
A fórumra értem. Nagy nyüzsgés volt a piacon, teljes létszámban felvonultak a koldusok. Függönyös gyaloghintókat vittek minden irányban. A filozófusok tanítottak a porticus alatt. Hallottam azokat a hatalmas, furcsa zajokat, amelyek mindig hallatszanak egy kikötőből, talán a rakományt dobálták, nem tudom. Ereztem az Orontész szagát. Reméltem, hogy rajta úszik Lucius hullája.
Egyenesen fölmentem a lépcsőn Ízisz templomába.
– A főpapot és a papnőt! – mondtam. – Látnom kell őket! – Elsiettem egy határozottan szűzies külsejű, zavart fiatal nő mellett, és beléptem oldalt a szobába, ahol először beszéltek velem. Egyetlen heverő volt benne. Átmentem egy másik templomi lakosztályba. Asztal. Tekercsek.
Siető lépéseket hallottam. Jött a papnő. Már ki volt festve, viselte parókáját és minden ékességét. Nem ütköztem meg a látásától.
– Nézd! – mondtam. – Más álmom volt! – A hártyákra mutattam, amelyeket takarosan elrendeztem az asztalon. – Mindent leírtam neked!
Megérkezett a pap. Az asztalhoz lépett, és rámeredt a lapokra.
– Olvassátok el, minden szavát! Olvassátok el most! Legyetek tanúim, ha valami történne velem!
A pap és a papnő velem átellenben álltak az asztal mellett. A pap óvatosan fölemelte a lapokat, és tanulmányozta őket, de nem fordította meg a paksamétát.
– Vándorló lélek vagyok – mondtam. – A királyné valamilyen megtorlást vagy szolgálatot vár tőlem, nem tudom, melyiket, de él! Nem szobor!
Bámultak.
– Nos! Szólaljatok már meg! Mindenki hozzátok jön útmutatásért!
– De úrnő – mondta a pap –, mi ezt nem tudjuk elolvasni.
– Mi?
– A régi képírás legősibb és legbonyolultabb változatában írták.
– Mi?!
Rámeredtem a lapokra. Csak a szavaimat láttam, amelyek ütemesen zuhogtak elmémből, a kezemen, a tollamon át. A szemem nem vette be az írásjelek formáját.
Fölemeltem az utolsó hártyát, és felolvastam: „Mosolya ravasz volt. Félelemmel töltött el.” Mutattam a lapot.
Határozottan megrázták a fejüket.
Váratlanul egy kis felbolydulás támadt. Bebocsátották a kifulladtan ziháló, vörös arcú Flaviust. A szandálomat hozta. Rám pillantott, majd a falnak dőlt a leplezetlen és mérhetetlen megkönnyebbüléstől.
– Gyere ide! – mondtam. Engedelmeskedett.
– Nézd ezeket a hártyákat, olvasd el őket! Nem latinul vannak? Félénken bejött két rabszolga, sietve megmosták a lábamat, és felkötötték a szandálomat. Fölöttem Flavius a lapokat nézte.
– Ez óegyiptomi írás – állapította meg. – A legrégibb alakja, amit láttam. Athénben vagyont fizetnének érte!
– Most írtam! – mondtam. A pergamenre néztem, aztán a papnőre. – Hivassátok szálfatermetű, szőke barátotokat! Küldjetek érte! A gondolatolvasóért, aki meg tudja fejteni a régi írást.
– Nem tehetjük, úrasszonyom. – A pap és a papnő tehetetlenül nézett össze.
– Miért nem? Hol van? Csak sötétedés után jön ide, ugye? – kérdeztem.
Egyszerre bólintottak.
– És mikor könyveket vesz, amikor felvásárolja az egyiptomi könyveket, azt is lámpavilágnál teszi, ugye? – folytattam, de már előre tudtam a választ.
Gyámoltalanul néztek rám.
– Hol lakik?
– Nem tudjuk, úrnőm! Kérlek, ne is próbáld kideríteni! Itt lesz, amint bealkonyul. Tegnap éjszaka figyelmeztetett, hogy számára te vagy a legdrágább!
– Tehát nem tudjátok, hol lakik. Felálltam.
– Nos jó. – Felemeltem hártyáim kötegét, látványos, ősi írásomat.
– A ti égettetek – mondtam, miközben kifelé siettem a szobából. – A ti gyilkos vérivótok. Itt járt az éjszaka? Hagyott áldozatot?
– Igen – felelte a pap. Megalázottnak tűnt. – Kérlek, Pandora úrnő, pihenj le és egyél valamit.
– Igen! – csatlakozott hű Flaviusom. – Enned kell!
– Szó sem lehet róla – feleltem. Magamhoz szorítottam a lapokat, és keresztülmentem a csarnokon a kapuhoz. Könyörögtek. Elengedtem a fülem mellett.
Kiléptem a rekkenő hőségbe. Flavius követett. A pap és a papnő esdekelt, hogy maradjunk
Végigjártattam tekintetemet az óriási piactéren. A jó könyvárusok a fórum túlsó bal sarkában csoportosultak. Keresztülvágtam a téren.
Flavius erőlködve próbált lépést tartani velem.
– Úrnőm, kérlek, mit akarsz tenni? Te elveszítetted az eszedet!
– Te is tudod, hogy nincs eszem – válaszoltam. – Láttad őt az éjszaka!
– Úrnőm, a templomban várd meg, ahogy kérte! – rimánkodott Flavius.
– Miért? Miért kellene ezt tennem? – kérdeztem. Számtalan könyvesbolt volt, mindenféle nyelvű kéziratot lehetett kapni. – Egyiptom, Egyiptom! – kiáltoztam görögül és latinul. Volt nagy lárma, rengeteg vevő és eladó. Mindenfelé Platón és Arisztotelész. Egész hegyek Augustus Caesar önéletrajzából, amelyet a halála előtti években fejezett be.
– Egyiptom! – kiáltottam. Kereskedők mutogattak ódon tekercseket. Töredékeket
A vászontetők csattogtak a szélben. Sorra nézegettem a fülkéket, amelyekben rabszolgák másoltak szorgosan, rabszolgák mártogatták a tollukat, rabszolgák, kik nem mertek fölnézni a munkájukból.
Kint is rabszolgák ültek az ereszek alatt, akiknek szegény emberek diktáltak leveleket. Égett a kezük alatt a munka.
Az egyik boltba ládákat hoztak. Előjött a tulajdonos, egy koros ember.
– Marius – mondtam. – Mariustól jövök, a magas szőkétől, aki csak esténként jár hozzád vásárolni.
A kereskedő nem felelt.
Mentem a következő boltba. Itt minden egyiptomi volt, nemcsak a mutatóba szétgöngyölt tekercsek, de a töredékes faliképek is, egy-egy malterdarab, amely még őrizte egy király vagy királyné arcélét, a sorba állított apró korsók, a szobrocskák valami rég megszentségtelenített sírból. Hogy szerettek ilyen figurákat farigcsálni fából az egyiptomiak!
Ott megláttam azt a fajta embert, akit kerestem, az igazi antikváriust, egy szürke hajú férfit, aki csak vonakodva nézett föl modern egyiptomi nyelven írott, fűzött kódexéből.
– Semmi sincs, ami érdekelné Mariust? – lépem be a boltba. Minden lépésemnél ládák és dobozok állták el utamat. – Tudod, a magas rómait, aki a régi kéziratokat tanulmányozza, és a legdrágábbakat vásárolja meg. Ismered, akiről beszélek. Nagyon kék szemű. Szőke hajú. Este jön, neki tartasz nyitva.
A boltos bólintott. Flaviusra pillantott, és felvonta a szemöldökét.
– Micsoda elefántcsont láb! Pallérozott görögség. Kiváló. – Görög és keleti munka, tökéletesen halvány.
– Marius nevében jöttem – mondtam.
– Mindent félretettem neki, ahogy kérte – vont vállat a kereskedő. – Csak akkor adok el bármit is, miután felajánlottam Mariusnak.
– Ebben bizonyos vagyok. Én az ő nevében jöttem. – Körülnéztem. – Leülhetek?
– Ó, kérlek, bocsáss meg! – mondta a férfi, egy zömök ládára mutatva. Flavius hüledezve állt. Az antikvárius visszaült zsúfolt asztalához.
– Hogy miért nincs egy tisztességes asztalom! Hol a rabszolgám? Lennie kell itt egy kis bornak. Bárcsak... A legdöbbenetesebb történetet olvastam ebben a könyvben!
– Valóban? – kérdeztem. – Akkor ezt nézd meg! – A kezébe nyomtam a pergamenjeimet.
– Az istenekre, mily gyönyörű másolat! – mondta. – És milyen friss! – Az orra alatt motyogott. Egészen sok szót értett belőle. – Mariust nagyon fogja érdekelni! Ez Ízisz legendáiról szól, épp arról, amit Marius tanulmányoz.
Tapintatosan visszahúztam a hártyaköteget. – Ezt Mariusnak írtam!
– Te írtad?
– Igen, de tudod, szeretnék neki valami meglepetést is, egy ajándékot! Valamit, ami frissen érkezett, amit még nem is látott!
– Hát abból jó sok van.
– Flavius, pénzt!
– De asszonyom, nincs pénzem!
– Ez nem igaz, Flavius, nem hagynád el a házat a kulcsok és némi pénz nélkül. Add csak ide!
– Ó, adom én hitelbe is, ha Mariusnak lesz – mondta az öregember. – Hmm. Ezen a héten több áru is érkezett a piacra. Az egyiptomi éhínség miatt. Nyilván kénytelenek elkótyavetyélni mindenüket. Egyiptomi kéziratnál sosem lehet tudni, honnan kerül elő. De itt van ez. – Fölnyúlt a deszkapolcok poros szövedékébe, és kiemelt az egyik üregből egy törékeny papiruszt.
Az antikvárius tisztelettel letette a papiruszt az asztalra, és rendkívül óvatosan szétgöngyölte. A tekercs jó állapotban volt, de a széle már behasadozott. Széthullott volna az elővigyázatlan bánásmódtól.
Felálltam, hogy átlássak a válla fölött. Szédülni kezdtem. A sivatagot láttam, és egy falut, ahol pálmalevelekkel fedték a kunyhókat. Erőlködtem, hogy kinyithassam a szememet.
– Ez – mondta az öregember – a legrégibb egyiptomi kézirat, amit valaha láttam! Nyugodj meg, kedvesem. Támaszkodj a vállamra! Hadd kínáljam föl a zsámolyomat.
– Nem, nem szükséges! – feleltem az írásjeleket bámulva. Fennhangon olvastam: – „Az én uramnak, Narmernek, Felső- és Alsó- Egyiptom királyának. Kik ezek az én ellenségeim, akik azt mondják, hogy nem járok az erény útján? Mikor talált felséged az erénynek híjával? Sőt, mindig többre törekszem, mint amennyit kérnek vagy várnak tőlem. Mikor nem hallgatom meg a vádlott minden szavát, hogy igazságosan ítélhessek fölötte, ahogyan felséged ítélkezik?”
Elnémultam. Forgott velem a világ. Egy röpke emlék. Gyerek voltam. És mind fölmentünk a hegyekbe a sivatag felett, és könyörögtünk Oziriszhoz, a véristenhez, hogy tekintsen a gonosztevő szívébe. „Nézzétek!” – mondták körülöttem. Az isten bronzbőrű, tökéletes férfi volt; állt a holdfényben, fogta az áldozatot, és lassan kiszívta a vérét. Mellettem egy nő azt suttogta, hogy az isten ítélt és büntetett; a gonosz vér most megtisztul, és újjászületik valaki másban, akinek nem fog ártani.
El akartam űzni a látomást, az emlék fojtogatását. Flavius aggódva megfogta a vállamat.
Lebegtem két világ között. A fórum köveit perzselő napsugarat néztem, és valahol másutt éltem, ifjúként, ki ártatlanságát hangoztatva fut fölfelé a hegyen. „Idézzétek a vér ősi istenét! Ő majd megvizsgálja a férjem szívét, és látni fogja, hogy hazudik! Sohasem háltam mással!" Ó, jöjj, édes sötétség, teríts szemfödelet a hegyekre, mert nappal elrejtőzve alszik a vér istene, különben Ré, a napisten megtalálja, és elpusztítja féltékenységből.
– Mert ő meghódított mindeneket – mormoltam. Ízisz Királynéra gondoltam. – Ne engedj el, Flavius!
– Nem engedlek, úrnőm.
– Tessék! – mondta az öregember, aki fölállt zsámolyáról, és engem ültetett a maga helyére.
Egyiptom fölött csillagokkal telt meg az éjszaka. Ugyanolyan tisztán láttam, mint ezt a boltot magam körül, az antiokheiai délben. Láttam a csillagokat, és tudtam, hogy győztem. Az isten ítélni fog. „ Ó, jöjj elő a hegyből, szerelmetes Oziriszünk, vizsgáld meg a férjem szívét és az én szívemet, és ha bűnösnek találsz, vérem a tied, esküvel fogadom!” Jött! Ott volt, amilyennek gyermekként láttam, mielőtt Ré papjai betiltották volna a régi kultuszt. „Tisztesség, tisztesség, tisztesség!” – kántálta a tömeg. Az ember, aki a férjem volt, kushadt, amikor az ítélkező isten rászögezte az ujját. „Adjátok nekem e gonosz vért, hogy fölfaljam” – mondta az isten. – „Aztán vegyétek vissza áldozataimat. Ne féljetek a gazdag papságtól. Egy isten előtt álltok.” Sorra rámutatott a falusiakra, és nevükön nevezte őket. Tudta, milyen mesterségeket űznek. Olvasott a gondolataikban! Felhúzta felső ajkát, és megmutatta tépőfogait. A látomás szertefoszlott. Úgy meredtem a közönséges tárgyakra, mintha önálló létük és mérgük lenne.
– Ti istenek – szóltam szinte kétségbeeséssel. – Meg kell találnom Mariust! Azonnal el kell mennem hozzá! Ha meghallja ezt, meg kell ismertetnie velem a végső igazságot! Ezt kell tennie!
– Bérelj gyaloghintót úrnődnek – mondta Flaviusnak az öreg könyvárus. – Nagyon ki van merülve, és hosszan kell gyalogolni fölfelé a dombra.
– Dombra? – Felélénkültem. Ez az ember tudja, hol lakik Marius! Fürgén aléldozni kezdtem megint, lógattam a fejemet, és bágyadtan szóltam: – Kérlek, tiszteletreméltó öregember, elmagyaráznád sáfáromnak, pontosan mely úton is érhetjük el a házat?
– Természetesen! Ismerek két rövidebb utat, az egyik alig valamivel nehezebben járható a másiknál. Folyton szállítunk könyveket Mariusnak.
Flaviusnak elkerekedett a szeme.
Én megpróbáltam visszafojtani a mosolyomat. Hiszen ez sokkal jobban alakul, mint reméltem! Ám az egyiptomi látomások fölvéreztek és megszaggattak. Gyűlöltem a sivatag, a hegyek látványát, a véristenek gondolatát!
Fölálltam, menni készültem.
– Rózsaszín villa a város szélén – mondta az öregember. – Alig valamivel a falakon belül, a folyóra néz, az utolsó ház. Valaha vidéki nyaraló volt, és a falakon kívülre esett. Egy szirten áll. Csakhogy nappal senki sem fog kaput nyitni. Mindenki tudja, hogy Marius nappal alszik, és egész éjszaka tanul, mert így szereti. A fiúknál szoktuk hagyni a könyveket.
– Engem be fog bocsátani – mondtam.
– Ha te írtad ezt, akkor minden valószínűség szerint – felelte az öregember.
Aztán eljöttünk. A nap az ég tetején járt. A tér megtelt vásárlókkal. Asszonyok vittek kosarat a fejükön. A templomokban pezsgett az élet. Játék volt átkígyózni a tömegen, hol erre, hol arra.
– Gyere, Flavius! – nógattam.
Kínszenvedés volt lassúra fogni a lépést, hogy Flavius ne maradjon el tőlem, miközben kapaszkodtunk fölfelé a kanyargós ösvényen a dombra.
– Tudod, hogy ez őrültség! – mondta Flavius. – Nappal nem lehet ébren! Mindketten megkaptuk rá a bizonyítékot, én, a hitetlen athéni, és te, a cinikus római. Mit művelünk tulajdonképpen?
De csak kapaszkodtunk. Sorra maradtak el a fényűző házak. A bezárt kapuk, amelyek mögött kutyák csaholtak.
– Siess! Meddig kell még hallgatnom e dorgatóriumot? Ó, nézzed csak, drága Flaviusom! A rózsaszín villa, az utolsó ház, Manus stílusosan lakik. Nézd ezeket a falakat és kapukat!
Végre belekapaszkodhattam a vasrácsba. Flavius lerogyott a fűbe a keskeny út másik oldalán. Minden ereje elfogyott.
Meghúztam a csengőzsinórt.
A fák vaskos ágakkal könyököltek a fal tetején. Láttam a lombok szövevényén át, hogy egy alak lép ki az emeleti erkélyre.
– Nem fogadunk! – kiáltotta.
– Találkoznom kell Mariusszal! – kiáltottam vissza. –Vár engem! – Tölcsért formáltam a kezemből, úgy harsogtam: – Ő akarja, hogy jöjjek! Ő mondta, hogy jöjjek!
Flavius motyogott valami cifrát az orra alatt.
– Ó, úrnőm, remélem, jobban ismered ezt az embert, mint a bátyádat!
Fölnevettem. – Őket nem lehet összehasonlítani. Hagyd abba a lamentálást!
Az alak eltűnt. Futó lábak zaját hallottam.
Két sötét hajú, sima arcú, épphogy kamaszodó fiúcska toppant elém. Hosszú, fekete fürtjeik voltak, és csodaszép, arany szegélyű tunikát viseltek. Káldeusok lehettek.
– Gyorsan nyissátok ki a kaput! – mondtam.
– Nem engedhetlek be, asszonyom – felelte a szóvivő. – Senkit sem engedhetek be addig, amíg nem jön Marius. Ő parancsolta így.
– Honnan nem jön? – kérdeztem.
– Asszonyom, ő akkor jelenik meg, amikor akar, azután azt fogad, akit akar. Úrnő, kérlek, mondd meg a nevedet, és én majd szólok neki, hogy kerested.
– Vagy kinyitjátok a kaput, vagy bemászok a falon – mondtam. A fiúk elszörnyedtek. – Nem, úrnő, azt nem teheted!
– Miért? Mert segítségért fogtok kiáltani? – kérdeztem. A két rabszolga döbbenten bámult. Olyan szépek voltak. Az egyik egy kicsivel magasabbra nőtt a másiknál. Ékes karpereceket viseltek.
– Ahogy gondoltam – állapítottam meg. – Nincs itt senki rajtatok kívül. – Elfordultam, és meghúzogattam a vakolt téglafalra tapadó vadszőlő sűrű fonadékát. Ugrottam egyet, a lábamat olyan magasan akasztottam be a vastag venyigébe, amennyire csak tudtam. A második ugrással sikerült felkönyökölnöm a falra.
Flavius föltápászkodott a fűből, és sietett hozzám.
– Asszonyom, könyörgöm, ne tedd! Asszonyom, ez rossz, rossz, rossz! Nem mászhatsz be ennek az embernek a falán csak úgy!
A szolgák rémülten csiripeltek egymás között. Nyilván káldeus nyelven beszéltek.
– Asszonyom, féltelek! – kiáltotta Flavius. – Hogyan óvjalak meg egy ilyen embertől, mint ez a Marius? Asszonyom, Marius nagyon megharagszik!
Lehasaltam a fal tetején, s levegő után kapkodtam. A falon túl hatalmas és gyönyörű volt a kert. Micsoda márvány szökőkutak! A két rabszolga hátrált, és úgy bámultak rám, mint egy félelmetes szörnyetegre.
– Kérlek, kérlek! – rimánkodtak egyszerre. – Iszonyú bosszút fog állni! Te nem ismered őt! Kérlek, úrnő, várj!
– Add ide a pergament, Flavius! Gyorsan! Nincs időm engedetlenkedésre!
Flavius szót fogadott. – Ó, ez rossz, rossz, rossz! – lamentált. – Ebből semmi sem fog kisülni, csak egy csomó rettentő félreértés!
Lecsúsztam a belső falon, a sűrű, fényes levelek szúrós, vastag szövedékén, aztán elterültem, és belefúrtam fejemet a kacsok és virágok csapzott csimbókjaiba. Nem féltem a méhektől. Sohasem féltem tőlük. Kapaszkodtam az írásomba, és pihentem. Majd a kapuhoz mentem, hogy lássam Flaviust.
– Mariust bízd rám – mondtam. – Ugye, nem jöttél a tőröd nélkül?
– Nem. – Fölemelte a köpenyét, megmutatta a tőrt. – És engedelmeddel most legszívesebben keresztüldöfném a szívemet, hogy halott legyek, mielőtt a ház ura arra érne haza, hogy garázdálkodsz a kertjében!
– Az engedélyt megtagadom – mondtam. – Ne merészeld! Semmit sem hallottál? Nem Mariustól kell óvnod, hanem egy aszottra égett, nyomorék démontól, aki sötéttel jön. Mi lesz, ha Mariusnál előbb ér ide?
– Ó, istenek, segítsetek! – Flavius az arcához kapta a kezét.
– Flavius, szedd már össze magad! Férfi vagy! Folyton nekem kell emlékeztetnem erre? Figyelj erre az összeégett, rémséges csontos zacskóra. Gyenge. Arra gondolj, amit Marius mondott. A fejére célozz! A szemébe szúrj, csak vágd és vágd, és ordíts értem, és én majd jövök! Most pedig menj, és aludj, amíg besötétedik. Addig nem jöhet, már ha egyáltalán tudja, hova kell jönnie. Különben is azt hiszem, hogy Marius ér ide elsőnek.
Megfordultam, és a villa nyitott ajtaja felé siettem. A hosszú hajú, gyönyörű fiúcskák sírtak.
A kert nyugalma és nyirkos hűvössége egy időre elzsongított bennem minden ijedtséget. Úgy éreztem, biztonságban vagyok, érthető minták között, messze-messze a sötét templomoktól, tuscaniai családi kertünkben, amely ugyanilyen pompás volt, mint ez.
– Utoljára könyörgök, gyere ki ennek az embernek a kertjéből! – ordította Flavius.
Elengedtem a fülem mellett.
A szép stukkós villa összes ajtaja nyitva állt az emeleti tornácra vagy a kertre. Hallgasd a szökőkutak csilingelését! Voltak citromfák, és számos buja isten meg istennő szobra álldogált lustán mélybíbor vagy kék virágok gyűrűjében. Diana, a vadásznő, régi, ragyás márványba faragottan emelkedett ki egy narancsszín virágágyból. Ott pedig zöld mohával félig benőtt, lankadozó Ganümédész jelölt egy elgazosodott ösvényt. Távolabb meztelen Vénusz hajolt fürdője felé egy medence szélén. Víz csobogott a medencébe. Körülöttem mindenfelé szökőkutak.
Az apró fehér liliomok elvadultak, és voltak itt csodálatosan göcsörtös, vén olajfák, amelyekre oly mennyei élvezet volt fölkapaszkodni gyermekkorunkban!
Pásztori édesség lebegett a kert fölött, ám azért kordában tartották a természetet. A vakolt falakat és az ablakok szélesre tárt zsalugátereit frissen festették.
A fiúcskák sírtak. – Úrnő, nagyon fog haragudni!
– De nem rátok – mondtam, miközben beléptem a házba. A füvön át jöttem, szinte nem is hagytam nyomot a márványpadlón.
– Fiúk, azonnal hagyjátok abba a hüppögést! Még csak magyarázkodnotok sem kell, hogy higgyen nektek. Nem igaz? A gondolataitokból fogja kiolvasni az igazságot.
Ezen mindketten megdöbbentek, és gyanakodva sandítottak rám.
Alighogy átléptem a küszöböt, már meg is álltam. Valami jött a házból, nem elég erős, hogy hangnak lehessen nevezni, de nagyon emlékeztetett a hang ritmikus előfutárára. Én hallottam már valahol ezt a hangtalan ritmust. Mikor? A templomban? Amikor először léptem be a szobába, ahol Marius rejtőzött a válaszfal mögött?
Mentem szobáról szobára, márvány padlókon. Szellő játszadozott a függőlámpákkal. Sok lámpa volt. És gyertya. Rengeteg gyertya. És állványos lámpák. Ha mindet meggyújtják, itt olyan világosság lehet, mint nappal!
Fokozatosan rájöttem, hogy a kötelező, pompás római fürdőt és a hatalmas ruhatárat leszámítva, az egész földszint nem egyéb, mint egy könyvtár.
Minden szoba zsúfolásig volt könyvekkel. Semmi mással, csak könyvekkel. Persze, voltak heverők lustálkodás és olvasás céljára, de minden falat elfedtek a tartók és polcok, azokon pedig a tekercsek és fűzött kódexek mesés gazdagsága.
És voltak furcsa ajtók is, amelyek mintha rejtett lépcsőket takartak volna. De nem volt kilincsük, és teljes egészében csiszolt gránitból készültek. Legalább két ilyet találtam! Azonkívül a földszinten egy egész szoba volt sziklába falazva, amelyet áthatolhatatlan, kétszárnyú ajtó zárt.
A reszkető rabszolgák zokogásától kísérten mentem föl a lépcsőn az emeletre. Üres volt. Kongott az ürességtől az összes szoba, kivéve azt, amelyik nyilvánvalóan a fiúké lehetett, az ágyakból, a kis perzsa oltárokból és istenkékből, a süppedő szőnyegekből, a bojtos párnákból és a szokott indázó keleti díszítésből ítélve.
A fiúk a főbejáratnál kucorogtak, mint két márványszobor, fejüket felhúzott térdükre hajtva szepegtek. Talán már belefáradtak a zokogásba.
– Hol vannak a hálószobák? Hol van Marius hálószobája? Hol a konyha? Hol a házi oltár?
– Nincs hálószoba – hüppögte halkan az egyik.
– Hát persze hogy nincs – mondtam.
– Az ételünket házhoz hozzák – óbégatta a másik. – Már meg van főzve, nagyon finom. Ám én attól félek, hogy önhibánkon kívül most örültünk utoljára az evésnek!
– Jaj, ne csináljatok már ekkora ügyet belőle. Hogyan hibáztathatna benneteket olyasmiért, amit én tettem? Hiszen ti még gyerekek vagytok, ő pedig szelíd, nem? Na, tegyük ezeket a lapokat az asztalára, és nyomtassuk le, nehogy elvigye őket a szél.
– Igen, nagyon szelíd – mondta a fiú. – De nagyon ragaszkodik a szokásaihoz.
Behunytam a szemem. Újból éreztem a hangot, az áradó, lerázhatatlan hangot. Akarja talán, hogy hallják? Nem tudtam megmondani. Személytelennek tűnt, mint az alvó szív verése, vagy a víz csörgedezése a szökőkutakban.
Odamentem egy perzsa mintájú selyemmel leterített, gyönyörű, széles heverőhöz, amely a sok igazgatás ellenére is mintha őrizte volna egy emberi test lenyomatát. Ott volt rajta a frissen fölvert párna, én mégis láttam benne a mélyedést, amelyet a fekvő ember feje hagyott.
– Itt szokott heverni?
A fiúk olyan hirtelen pattantak föl, hogy csak úgy lobogott a fürtös hajuk.
– Igen, úrnő, ez az ő heverője! – monda a szószóló. – Kérlek, kérlek, ne érintsd! Órákon át hever ott, és olvas. Asszonyom, kérlek! Erőst megtiltotta, nehogy ráfeküdjünk játékból, amíg ő nincs itt, pedig egyébként mindenben szabadjára hagy bennünket.
– Azt is tudni fogja, ha csak egy ujjal illeted! – mondta a másik fiú, aki akkor szólalt meg először.
– Aludni fogok rajta – mondtam. Ledőltem, és behunytam a szemem. – Fáradt vagyok. Csak aludni akarok. Hosszú idő óta először érzem magamat biztonságban.
– Tényleg? – kérdezte az egyik fiú.
– Ó, gyertek már ide, és feküdjetek mellém. Hozzatok párnát a fejetek alá, így először engem lát meg, és csak azután benneteket. Jól ismer engem. A hártyák, amiket hoztam, hol is vannak, igen, az asztalon, helyes, ezek majd megmagyarázzák, miért jöttem. Minden megváltozott. Valamit akarnak tőlem, nincs választásom. Nincs út haza. Marius meg fogja érteni. Azért jöttem ide, hogy védelmet keressek magamnak.
Visszadőltem a párna mélyedésébe, amelyben Marius feküdt. Hosszú, mély lélegzetet vettem.
– Itt olyan a szellő, mint a zene – súgtam. – Halljátok?
Aludtam, azzal a mély, kimerült alvással, amelyet sok-sok éjszakai és nappali óra óta tagadtam meg magamtól.
Órák telhettek el.
Hirtelen riadtam fel. Az ég bíborszín volt. A rabszolgák a heverő mellett gömbölyödtek össze, mint rettegő kis állatok.
Újra hallottam azt a neszt, a hangot, tisztán hallottam, egy szív lüktetését. Furcsa módon ettől arra kellett gondolnom, amit szerettem csinálni gyerekkoromban. Mégpedig azt, hogy apám mellére hajtottam a fejem, és mikor meghallottam a szíve lüktetését, csókot cuppantottam a mellkasára. Mindig úgy örült neki.
Felkeltem. Még nem voltam teljesen éber, de tudtam, hogy nem álmodom. Marius gyönyörű villájában voltam, Antiokheiában. A márvány szobák egymásból nyíltak.
Az utolsó szobához mentem, amelyet sziklakőbe falaztak. Az ajtók hihetetlenül nehezen voltak. Ám egyszer csak hangtalanul feltárultak, mintha belülről lökték volna meg őket.
Tömör kamrába jutottam. Újabb kétszárnyú ajtót láttam. Ez is kőből készült. Lépcsőre kellett nyílniuk, mert a ház itt ért véget.
Ez az ajtó is felpattant, mintha rugóra járna!
Fény a mélyből.
Lépcső kezdődött a küszöb mögött. Frissen faragták fehér márványból, nem járták horpadtra. Milyen sima volt minden foka, milyen tiszta!
Puha fényű láng lobogott a mélyben, furcsa árnyékokat vetett a lépcsőház falára.
A hang mintha erősödött volna. Behunytam a szemem. Ó, bár ilyen csiszolt falú kamrákból állna a világ, és mindent meg lehetne magyarázni általuk!
Hirtelen kiáltást hallottam.
– Pandora úrnő! Megpördültem a sarkamon.
– Pandora, most ugrik át a falon!
A fiúk, Flavius kiáltását visszhangozva, sikítva rohantak a házon át:
– Pandora úrnő!
Nagy sötétség támadt a szemem előtt, majd lecsapott, félrelökve a gyámoltalanul esdeklő fiúkat. Kis híján lezuhantam a lépcsőn.
Aztán rájöttem, hogy az égett kapott el. Ahogy lenéztem, láttam magamon a szorító, ráncos, fekete kart, amely olyan volt, akár az ócskabőr. Erős fűszerszag csapta meg orromat. Tiszta ruha alól meredt elő az ocsmányul keszeg láb, a kiaszott lábfej.
– Fiúk! – üvöltöttem. – Hozzátok a lámpát, gyújtsátok fel! – Vad vergődésemmel mindkettőnket fölpenderítettem a lépcsőházból, de nem bírtam lerázni a fajzatot. – Fiúk, a lámpákat lentről!
A fiúk egymásba kapaszkodtak.
– Megfogtalak! – susogta a fülembe a fajzat édesen.
– Nem fogtál! – mondtam, és úgy megtaszítottam a jobb könyökömmel, hogy elveszítette az egyensúlyát. Majdnem elterült, de még így sem engedett el. Tunikája fehéren villogott a homályban. Újból lefogta a karomat olyan erővel, hogy majdnem megbénított.
– Fiúk, lent vannak az olajlámpák! – kiáltottam. – Flavius! A fajzat óriáskígyóként tekeredett rám. Alig kaptam levegőt.
– Nem mehetünk le! – kiáltotta az egyik fiú.
– Nem szabad! – mondta a másik.
A fajzat belenevetett a fülembe, mély, zengő hangon.
– Nem mindenki hajlik ám annyira a lázadásra, mint te, szépasszony, aki túljártál a bátyád eszén a templom lépcsőjén!
Döbbenetes volt a tiszta, tagolt hang abból a szinte halálra égett testből. Néztem, hogyan motoszkálnak a fekete ujjak a kezemen. Valami hideg érintette a nyakamat. Aztán megszúrt. A szemfogai!
– Nem! – üvöltöttem. Hánytam-vetettem magamat a markában, aztán egész súlyomat nekilöktem, úgyhogy kis híján felborult megint, de továbbra sem engedett el.
– Hagyd abba, szuka, vagy most rögtön megöllek!
– Miért nem teszed? – kérdeztem.
A nyakamat tekergettem, hogy lássam az arcát. Olyan volt, mint egy sivatagban aszalt, ősrégi hulla: feketére perzselt, az orra, akár a kés éle, sarló formájú ajkait össze se bírta csukni fehér fogain és a két agyarán, amelyeket most rám vicsorított.
A szeme vérben úszott, mint Mariusé. A haja selymes és fekete volt, nagyon dús, erős és tiszta, mintha varázslatos önmegújítás növesztené ebből a testből.
– Igen! – vágta rá magabiztosan. – Pontosan ez történt! És hamarosan megkapom a vért, ami ahhoz kell, hogy mindenestül megújuljak! Akkor nem leszek többé ily ocsmány szörnyeteg! Olyan leszek, amilyen voltam, mielőtt ezek az egyiptomi hülyék kitettek a napra!
– Hm, tehát beváltotta az ígéretét – mondtam. – Kisétált Amon-Ré sugaraiba, hogy valamennyien megégjetek.
– Mit tudsz te arról? Meg se moccant, nem is szólt ezer év óta! Annyi idős voltam, amikor kiásták a kövek alól! Hogy tudott volna kimenni a napra? Ő a vér megszentelt edénye, a hatalom felkent forrása, semmi több, én pedig meg fogom kapni a vért, amelyet a te Mariusod lopott el Egyiptomból!
Törtem a fejem, kétségbeesetten kerestem valamilyen utat a szabadulásra.
– Ajándék vagy te nekem – mondta az égett. – Épp te kellettél, hogy sarokba szorítsam Mariust! Rikító selyemruhaként viseli irántad való gyengéd érzeményeit.
– Értem – mondtam.
– Nem értesz te semmit! – Hajamnál fogva hátrarántotta a fejemet. Sikoltottam a dühtől.
Éles foga a nyakamba hasított. Tüzes drótok tekeredtek rám.
Moccanni sem tudtam az ájult eksztázistól. Megpróbáltam ellenállni, de látomások lobbantak előttem: láttam őt dicsősége teljében, arany emberként egy keleti országban, egy koponyatemplomban. Élénkzöld selyem térdnadrágot viselt, ékes homlokpántot. Finom száj és orr. Aztán láttam, hogy minden átmenet nélkül lángok lövellnek belőle, rabszolgái sikoltva menekülnek, ő pedig vonaglik és hánykolódik e lángokban, de nem hal meg, csak szenved, kimondhatatlanul.
Fejem szédült, gyöngültem. Minden porcikámból ebbe a roncsba áradt a vérem. Apámra gondoltam, apám mondta: „Lydia, Lydia!” Eltéptem a szájától a nyakamat, megfordultam, kíméletlenül megtaszítottam vállammal, majd két kézzel löktem meg, és mikor hátracsúszott a padlón, térddel rúgtam belé, de képtelenség volt lefejteni magamról!
A tőröm után kapkodtam, de túlságosan kába voltam, és különben sem volt nálam a tőröm. Az egyetlen reményemet az égő olajlámpák jelentették a lépcső alján. Szédelegve megfordultam, mire a szörny ismét két marokra kapta hosszú hajamat, és visszarántott.
– Te démon! – mondtam. Ereje elnyűtt. Lassan szorított a markolásán. Tudtam, hogy hamarosan eltöri a karomat.
– Ah! – mondta. – Elértem célomat! Hirtelen ragyogóbb fény tört fel a mélyből. Fáklyát gyújtottak a lépcső aljában, aztán megjelent Marius. Tökéletesen higgadtnak látszott, és nem engem nézett, hanem azt, aki rabul ejtett.
– És most mit fogsz tenni, Akbar? – kérdezte. – Úgy bántsd és becstelenítsd meg még egyszer, hogy megöllek. Öld meg, és kínhalált halsz. Engedd el, és akkor elfuthatsz.
Fokonként jött feljebb a lépcsőn.
– Alábecsülsz engem – mondta az égett –, te pökhendi római kontár! Azt hiszed, nem tudom, hogy nálad a király és a királyné, akiket elloptál Egyiptomból? Mindenki tudja! Elterjedt a híre az egész világon, észak erdeiben, vad vidékeken, olyan földeken, amelyekről te nem is tudsz! Megölted a Vént, aki őrizte a királyt meg a királynét, és elloptad őket! A király és a királyné ezer éve nem mozdult és nem szólt! Te elvetted a mi királynénkat Egyiptomtól! Római császárnak hiszed magad? Azt hiszed, olyan királyné ő, akit rabságra hurcolhatsz, mint Kleopátrát? Kleopátra csak egy görög ribanc volt, de ő a mi Íziszünk, a mi Akasánk! Te szentséggyalázó bolond! Most pedig engedj Akasa elé! Úgy állj ellen, hogy ez az asszony, az egyetlen halandó, akit igazán szeretsz, meghal! Marius lépésenként közeledett.
– Akbar – kérdezte – azt is elmondták a fülbesúgóid, hogy maga a Vén, az ő réges-régi őrizőjük tette ki a királyi párt a napra? – Újabb fok. – Elmondták, hogy a Vén süttette meg őket a nappal, és gyújtotta a tüzet, amely százával pusztított el bennünket, és csak a legvénebbeket kímélte meg, hogy kínszenvedés legyen éltük, mint a tied?
Akbar gyors mozdulatot tett. A szemfogak a nyakamba vágtak. Nem szabadulhattam. Ismét láttam e fajzatot régi tündöklésében, gúnyolódó szépségben, felékszerezett lábával, amint táncol festett asszonyok között.
Hallottam, hogy Marius mellettem áll, de nem értettem a szavakat.
Átcsapott rajtam az egésznek a bolondsága. Én vezettem e fajzatot Mariushoz, de mit akar az Anya? Akasa, ezt az ősi nevet viselték a templomlépcsőre vetett hullák. Ismertem a nevét. Ismertem álmaimban. Öntudatom foszladozott. –Marius! – kiáltottam minden erőmmel.
A szemfogak elengedtek, fejem előre bukott. Küzdöttem e bénító gyöngeség ellen. Magam elé képzeltem a haldokló Augustus Caesart, amint ágyban fekve fogad bennünket. – Nem fogom meglátni a végét ennek a komédiának – motyogtam.
– Dehogynem – mondta mellettem Marius nyugodt hangja. Kinyitottam a szememet. – Akbar, ne kockáztasd még egyszer, már megmutattad eltökéltségedet.
– Ne kapkodj utánam még egyszer, Marius! – mondta az égett. – Agyaram a nyakát cirógatja! Még egy csepp, és elhallgat a szíve!
A bársony éjszaka felragyogtatta a fáklya fényét a mélyben. Ennyit láttam.
– A fáklya. Akasa – motyogtam.
Az égett nagy lélegzetet vett. Ereztem melle zihálását. – Gyönyörű a vére – mondta. Megcsókolta arcomat repedezett, pergamen szájával. Behunytam a szemem. Egyre nehezebben bírtam lélegezni. Nem bírtam kinyitni a szememet.
Az égett tovább fecsegett.
– Nem félek magammal vinni őt a halálba, Marius, mert ha kezed által kell halnom, miért ne vinném magammal őt is, társnőnek? Távolból kongtak a szavak.
– Vedd a karjaidba – mondta Marius. Nagyon közel volt hozzánk. – És gyengéden hozd, mintha imádott egyetlen gyermeked volna, úgy jöjj velem a szentélybe. Jöjj és lásd az Anyát. Térdelj Akasa elé, és lásd, mit enged!
Ismét az ájulás kerülgetett, ám hallottam a fajzat nevetését. Fölemelt a térdemnél fogva. Fejem hátracsuklott. Lementünk a lépcsőn.
– Marius – mondtam. – Gyönge. Meg tudod ölni. – Arcom az égett mellére hullott miközben ereszkedtünk. Ereztem a bordáit. – Tényleg nagyon gyenge. – Alig bírtam eszméleten maradni. Akasa, igen, az igazi neve.
– Vigyázva, barátom – mondta Marius. – Ha meghal, elpusztítalak. Már majdnem túlzásba vitted a dolgot. Minden hörgő lélegzetvétele fogyasztja az esélyeidet. Pandora, maradj csöndben, kérlek. Akbar nagy vérivó, nagy isten.
Hideg, kemény kéz markolta meg a kezemet.
A pincébe értünk. Megpróbáltam fölemelni a fejemet. Lámpák sorát, aranyfüstös, nagyszerű falfestményeket, arannyal futtatott mennyezetet láttam.
A kőből faragott ajtó két hatalmas szárnya nyitva állt. Kápolna volt mögötte, ahol szentelt lángok tengere lobogott a nehéz liliomillatban.
A vérivó, aki a karjaiban vitt, fölkiáltott.
– Ízisz Anya! – jajgatta siralmasan. – Ó, Akasa!
Elengedett, letett a padlóra. Marius tüstént elkapott. Az összeégett roncs az oltárhoz rohant.
Ámultam és bámultam. Pedig haldokoltam. Nem bírtam lélegezni, össze akartam esni. Nyeldekeltem volna a levegőt, de nem ment. Ha nincs Marius, nem állok meg a lábamon.
De ó, ily látomással hagyni itt a földet és minden nyomorúságát:
Ott ültek, Ízisz, a Nagy Istennő, és Ozirisz király, vagy legalábbis annak látszottak, bronzbarnán, nem olyan fehéren, mint álmaim szegény rab királynéja, egyébként hiánytalan, merev egyiptomi díszben, berakott és aranyszállal hímzett ruhában. Hosszú, fekete hajukat, amely a sajátjuk volt, apró fonatokba fonták. Frissen voltak festve, szemük és szempillájuk feketével, a szájuk pirossal.
Az Anya nem viselte a szarvakkal közrevett napkorongot. Aranyból és ékkövekből fűzött mesés nyakéke élőn villogott.
– Hoznom kell a koronát, föl kell tennem a koronát! – mondtam, és ez a hang úgy jött belőlem, mintha máshonnan utasítanának. Szemem bezárult.
A fekete valami a királyné elé térdelt.
Nem láttam tisztán. Ereztem, hogy Marius átölel, aztán forró vér lövell a számba. – Ne, Marius, őt védd meg! – próbáltam mondani, ám szavaimat elmosta a vérzuhatag. – Védd az Anyát! – Számat ismét megtöltötte a vér, nyelnem kellett. Rögtön éreztem az erőt, ennek a vérnek a hatalmát, kimondhatatlanul erősebb volt, mint Akbar szipolyozása. Úgy rohant át rajtam, akár a tengerbe siető folyók. Újabb hullám, mintha óriás vihar korbácsolná a folyót még nagyobb sietségre a deltában, amíg a szeszélyesen kanyargó ágak át nem itatták minden porcikámat.
Hatalmas, csodás világ tárult volna üdvözlésemre, napsugár az erdők rejtekén, de én nem akartam látni. Kitéptem magam.
– A királynét, mentsd meg tőle a királynét! – suttogtam. Csöpögött-e ajkamról a vér? Nem, belém ment mindenestül.
Marius meg se hallgatott. Ismét szájamra nyomta egyik sebét, és a vér még sebesebben vágtatott. Tüdőm megtelt levegővel. Ereztem testem erejét, önállóságát. A vér kigyúlt bennem, akár a fény, mintha lángra lobbantotta volna szívemet. Kinyitottam a szememet. Oszlop voltam. Láttam Marius arcát, arany szempilláját, sötétkék szemét. Középen elválasztott haja a vállára omlott. Kortalan volt, isten volt.
– Védd meg! – kiáltottam. Elfordultam tőle, és mutattam. Fölemelkedett a fátyol, amely egész életemben elválasztott a dolgoktól: most igazi színeiben és formáiban láttam rendeltetésüket, amint ültek mozdulatlanul, és mereven bámultak a levegőbe. Az élet nem tudja utánozni ezt a derűt, ezt a bénultságot. Hallottam a virágokról hulló vízcseppeket. Parányi cseppek kopogtak a márványpadlón, lehullt egyetlen levél. Megfordultam és láttam azt a parányi levelet, amint összepöndörödve billeg a kövön. Hallottam a szellő motozását az aranyfüstös boltív alatt. És a lámpák lángnyelvekkel énekeltek.
Szőtt dal volt a világ, dalok szőttese. A tarka mozaik villogott, aztán eltűnt belőle a szín, még a minta is. A falak hívogató, színes felhőkké foszlottak, amelyek között az örökkévalóságig csatangolhatunk.
És ott ült a Mennyek Királynője, regnálva mindenek felett, rezzenetlen, uralkodói mozdulatlanságban.
Teljesült gyermeki szívem minden vágya!
– Él, igazi, uralkodik mennyen és földön! A király és a királyné. Meg se moccantak. Szemük nem látott semmit. Nem néztek ránk. Nem néztek az égettre, ahogy közelebb kúszik a trónhoz.
Karjaikat vésett és fonott kösöntyűk sokasága borította. Kezüket combjukon nyugtatták, egyiptomi szobrok szokása szerint, ám nem született még szobor, mely hozzájuk lett volna fogható.
– A koronája! Meg kell kapnia a koronáját! – erősködtem, és meghökkentő erővel elindultam a trónjukhoz. Marius kézen fogott. Feszülten figyelte a kúszó égettet.
– Ő előbb volt minden koronánál – mondta Marius. – A korona semmit sem jelent neki.
A gondolat a szőlőszem édességével pattant szét nyelvemen. Hát persze hogy előbb volt. Almaimban nem viselt koronát. Biztonságban van. Marius vigyáz rá.
– Királyném – szólalt meg Marius mögöttem –, kérelmező járul eléd. Akbar, Keletről. Inni akar a királyi vérből. Mi az akaratod, Anya?
Milyen higgadt volt a hangja! Egyáltalán nem félt.
– Ízisz Anya, engedj innom! – rikoltotta az égett. Felállt, szétvetette karjait, és újabb táncos látomást gerjesztett korábbi mivoltáról. Emberi koponyák lógtak az övéről. Megfeketedett emberi ujjakból fűzött nyakláncot viselt! Meg egy másikat, megfeketedett emberi fülekből! Hátborzongatóan undorító volt, ám ő igézőnek és ellenállhatatlannak vélte. A kép villámgyorsan elröppent, a távoli föld istene térdre borult.
– Szolgád vagyok, mindig is az voltam! Csak a gonosztevőt vágtam le, ahogy parancsoltad! Sohasem lettem hűtlen imádásodhoz!
Mily törékenynek s jelentéktelennek tűnt e könyörgő roncs, mily ocsmánynak, mily könnyen eltakaríthatónak az Anya színe elől! Ozirisz királyra pillantottam, aki ugyanolyan távoli és közönyös volt, mint a királyné.
– Marius! – szólaltam meg. – Oziriszé a búzakalász, nem kéri a búzát? Ő a gabona istene! – Római körmeneteink látomásai gomolyogtak bennem, éneklő, áldozatvivő emberek.
– Nem, nem kér búzát – mondta Marius. A vállamra tette a kezét.
– Igazak, valóságosak! – kiáltottam. – Minden igaz! Minden megváltozott! Minden jóvá tétetett!
Az égett hátranézett, öldöklő pillamást vetett rám, de én akkor úgyszólván túl voltam az ész határán. A szörny visszafordult a trónhoz, és a királyné lába után nyúlt.
Hogy villogott a körmök alatt a lábujj aranyszín húsa! Ám a királyné bálványmerev volt, akárcsak a koronátlan király, mint akiknek nincs esze és ereje.
Nagyot ugrott a fajzat, és meg akarta ragadni a királyné nyakát!
Sikoltottam.
– Szégyentelen, fertelmes!
Váratlanul fölemelkedett a királyné dermedt jobb karja, keze megmarkolta az égett koponyáját, és összeroppantotta. Vér freccsent rá, miközben a szörny utoljára kiáltott reszketeg hangon irgalomért. A királyné felkapta az ölébe esett roncsot, és elhajította. A testről leszakadtak a végtagok, az égett úgy hullott a márványra, mint egy nyaláb tűzifa.
Szélroham söpörte kupacba maradványait. Egy lámpa leesett háromlábú állványáról, és rálocsolta égő olaját a törmelékre. – A szíve, nézd! – mondtam. – Látom a szívét! Dobog!
Ám a tűz gyorsan fölfalta a szívet, fölfalta a markolászó ujjakat és a vonagló lábujjakat. Nagy sistergés támadt, táncoltak a tűzben a csontok, pörögtek a lángokban a csontok, aztán megfeketedtek, elvékonyodtak, apróra törtek, és végül nem maradt e lényből más, mint egy rakás füstölgő hamu, amely percegve terült szét a padlón.
Ismét feltámadt a kert illatát sodró szél, magasba kapta a pernyét, és parányi, törékeny, fekete rovarok rajaként sodorta ki az előtér sötétségébe.
Igézetten néztem.
A királyné olyan volt, mint az előbb, keze fölvette korábbi tartását. Ő és a király úgy bámultak a semmibe, mintha semmi sem történt volna. A köntösén esett mocsok volt az egyetlen bizonyság.
Szemük nem vett tudomást se Mariusról, se rólam.
Csend lett a kápolnában. Illatos, édes csend. Arany fény. Nagyot lélegeztem. Hallottam, ahogy a lámpákban tüzet fog az olaj. A mozaikokon művészien kidolgozott hívők ájtatoskodtak. Láttam a virágokon a kezdődő hervadás lassú, parányi jeleit, ám ez csak egy újabb hang volt növekedésük dallamában, és a szirmok barnuló széle belesimult a harsogó színpompába.
– Bocsáss meg, Akasa – mondta Marius halkan –, amiért ilyen közel engedtem hozzád. Oktalan voltam. Sírtam. Kövér cseppekben zuhogtak belőlem a könnyek.
– Te hívtál! – mondtam könnyeimen át a királynénak. – Te szólítottál ide! Megteszek mindent, amit akarsz!
Lassan fölemelkedett jobb karja, fölemelkedett a combjáról, előrenyúlt. Ujjai leheletfinoman hajlottak az álom hívogató mozdulatára, ám ezúttal nem mosolygott fagyott arca.
Láthatatlan és ellenállhatatlan háló borult rám. Az ő köszöntésre nyújtott karjából áradt, puhán, szelíden, simogatón. Arcomat és testemet végigborzongatta a gyönyörűsége.
Elindultam, akarat nélküli engedelmességgel.
– Könyörgök, Akasa! – szólt Marius halkan. – Kérlek Inanna nevén, kérlek Ízisz nevén, kérlek minden istennő nevén, ne bántsd!
Marius nem érti! Marius sohasem ismerte az ő kultuszát! De én igen! Én tudtam, hogy az Ő vérivó gyermekei bírákul adattak a gonosztevők felett, és egyedül a bűnösökből ihatnak az Ő törvényei szerint! Láttam a barlangban a víziók istenét. Mindent megértettem.
Meg akartam mondani Mariusnak, de nem bírtam. Most nem. A világ újjászületett, a kételyen vagy az önzésen fölépült rendszerek törékenyebbek lettek a pókhálónál, megértek az elsodortatásra. Saját kétségbeesésem csupán tévelygés volt az önimádat profán feketeségében.
– A Mennyek Királynője! – suttogtam. Tudtam, hogy az ősi nyelven beszélek. Ajkam imát mondott:
– Mert Amon-Ré, a Nap Istene minden hatalma ellenére sem vehet erőt a Holtak Királyán vagy az ő asszonyán, mert a hitves parancsol a csillagos mennyboltnak, a holdnak, és azoknak, kik bemutatják a gonoszok áldozatát! Átkozott legyen, aki rosszra használja a mágiát! Átkozott legyen, aki el akarja lopni!
Éreztem magamat, a halandót, kit a Mariustól kapott vér tekergőző szálai tartanak össze. Ereztem e támasz mintáját. Testem súlytalan volt.
Fölemelkedtem. A királyné karja átölel, keze hátrasimította hajamat. Kitártam karjaim, és átöleltem a nyakát, mert nem tehettem mást. Túlságosan közel voltunk, hogy más mozdulattal mutathassuk a szeretetet.
Éreztem igazi, befont hajának puha selymét, vállának, karjának hideg keménységét. Ám ő nem nézett rám. Megkövesedett. Tudna nézni? Vagy úgy döntött, hogy némán mered maga elé mindörökké? Valamely sötét igézet tartja fogva, amelyből ezer zsoltár ébreszthetné föl csupán?
Hagymázos önkívületben olvastam le a nyakék drágaköveibe foglalt aranylemezekről a vésett szavakat: „Hozzátok ide a gonosztevőt, és én kiiszom a vérét.”
Úgy rémlett, a sivatagban vagyok, és a nyakék a szélben bukdácsol a homokbuckák között, bucskázik, akár az égett romjai. Lehullott, elveszett, azt várja, hogy újonnan megalkossák.
Fejemet a nyakához szorította. Ujjai szétnyíltak a hajamban. Úgy irányított, hogy szájam érezze a bőrét.
– Ezt akarod, ugye? – kérdeztem. Ám szavaim távolinak rémlettek, szánalmassá töpörödtek lelkem túláradása mellett. – Hogy a lányod legyek!
Kissé hátrahajtotta a fejét, hogy lássam a nyakát. Láttam az eret, a duzzadó eret, amelyből itatni akart. Ujjai szelíden feljebb csúsztak a hajamban, nem húzták, nem okoztak fájdalmat, csak ölelőn borultak fejemre, tüzes eksztázist gyújtva ereimben, és gyöngéden hajtottak odáig, ahol ajkam már nem térhetett ki fénylő bőre elől.
– Ó, imádott királyném! – súgtam. Még sohasem éltem át ehhez fogható, földi ok vagy korlátozás nélküli bizonyságot, önfeledtséget. Még sohasem volt ilyen kirobbanó, győzedelmes hitem, mint amellyel Őbenne hittem.
Kinyitottam a számat. Nincs halandó, aki át tudná harapni ezt a kemény bőrt! Ám nekem mégis hártyaként engedett, és a „Forrás” belém ontotta a vért. Hallottam szívét, amint szivattyúzza, fülsiketítő erővel dörömbölt dobhártyáimon. Ez nem vér volt, hanem nektár. Minden volt, amit teremtett lény kívánhat.

9.

A nektár özöne egy másik világba sodort. Csengő kacagással futott előttem a folyosón, kislányosan, macskásan, szabadon a fenség bilincseitől. Integetett, hogy kövessem. Marius magányosan ült a csillagok alatt az elvadult kertben. A királyné rámutatott. Marius fölállt, és magához ölelt. Mily ékes volt hosszú haja! Tudtam, hogy a királyné akarja. Mariust csókoltam ebben a látomásban, miközben a királynéból ittam, Mariusszal táncoltam.
Virágszirmok esője záporozott ránk, ahogy Rómában szokott az ifjú párra. Marius úgy fogta karomat, mintha az imént házasodtunk volna össze, és körülöttünk daloltak az emberek. Tökéletes boldogság volt, olyan felülmúlhatatlan, amelyre a halandók nem is képesek talán.
A királyné egy széles, fekete diorit oltáron állt.
Éjszaka volt, és ez egy zárt helyen történt, ám lehűtötte a szél, amely fölkavarta a völgyteknő homokját, és a királyné lenézett az áldozatra. Férfi volt, behunyt szemű, összekötözött kezű. Nem viaskodott.
A királyné kivillantotta a fogát, a templomban zsúfolódó jámborok felhördültek. Aztán torkon ragadta a férfit, és kiitta a vérét. Amikor végzett, leejtette az oltárról, és fölemelte karjait.
– Általam tisztul meg minden! – kiáltotta, és ismét hullani kezdett a sziromeső, mindenféle szirmok, és pávatollak, pálmaágak szövődtek köréjük, vidám ének hangja szállt, dobok duhogtak duhajul, és a királyné emberien kipirult, élő arccal mosolygott le az oltárról, és végigjártatta feketével körülrajzolt szemét hódolóin.
Mindenki táncra perdült, csak ő nem, mert ő figyelt, aztán a pillantása lassan fölemelkedett, és a fejek fölött a nagy, szögletes ablakokat nézte, amelyekben a csillagok hunyorogtak. A tánc tombolássá fokozódott. Titokzatos fáradtság sötétítette el az arcát, mintha lelke a mennyekbe szállt volna, aztán bánatosan lesütötte szemét. Sehogy sem találta a helyét. Megharagudott.
Aztán fülrepesztő hangon kiáltotta:
„Az eretnek vérivót!” A tömeg elnémult. „Hozzátok ide!”
A sokaság szétvált, hogy az oltárhoz hurcolhassák a dühösen vergődő istent.
„Te mersz ítélni fölöttem!” – ordította. Babiloni volt, hosszú, fürtös haj, szakáll, bajusz. Tíz halandó kellett, hogy lefoghassák.
„Az égetőre, a hegyek közé, a napfénybe, a legerősebb láncokban!” – kiáltotta a királyné. A babilonit elvonszolták.
Ismét fölpillantott. A nagy csillagok tisztán kirajzolták az ősi mintákat. Lebegtünk a csillagok alatt.
Törékeny aranyozott székben ülő fiú vitatkozott a mellette álló emberekkel. Az emberek öregek voltak, és félig elmerültek a sötétségben. A fiú arca ragyogott a lámpafényben. Az ajtóban álltunk. A fiú vékony volt, keze-lába akár a virgács.
„Tehát azt mondjátok” – szólt a hitetlenkedő fiú – „hogy e vérivókat máig imádják a hegyekben?”
Kopasz fején lógó szent fürtjéről, a többiek hódolatos tartásáról tudtam, hogy ő a fáraó. Iszonyodva nézett föl a közeledő királynéra. Őrei megfutottak.
„Igen” – szólt a királyné – „és te nem akadályozhatod meg semmivel!”
Fölkapta a törékeny fiúcskát, elharapta a torkát, mint egy állat, kifolyatta a vért a végzetes sebből. „Kis király” – mondta. „Kis királyság.”
A látomás véget ért.
Hideg fehér bőre összezárult ajkam alatt. Most már csókoltam, nem ittam.
Ereztem önmagamat, éreztem, ahogy hátrahanyatlok, majd kisiklom öleléséből.
Arca olyan volt a sötét sugárzásban, mint mindig: csendes, érzéketlen. Tükörtiszta arc, sehol egy szeplő vagy ránc. Visszaroskadtam Marius karjaiba. A királyné keze felöltötte a korábbi merev tartást.
Vakítóvá élesedett minden, a mozdulatlan király és a királyné, a lápisz lazulival kirakott, művészi alakok az aranymozaikokon.
Éles fájdalom hasított a szívembe, a méhembe, mintha kést döfnének belém. – Marius! – kiáltottam. Ölbe kapott, és felvitt a kápolnából.
– Nem, én a lábához akarok borulni! – tiltakoztam. A lélegzetem is elakadt a fájdalomtól. Alig bírtam megállni, hogy ne jajgassak. Ó, hiszen most született újjá a világ, és akkor ez a kínszenvedés!
Marius letett a magas fűbe. Erjedt emberi folyadék zúdult ki méhemből, még a szájamból is. Láttam magam mellett a virágokat. Láttam a barátságos mennyeket, olyan élénken, mint a vízióban. A fájdalom leírhatatlan volt.
Már tudtam, miért hozott ki Marius a szentélyből.
Az arcomat törülgettem. Nem bírtam elviselni ezt a mocskot! A kín szétszaggatott. Erőlködve próbáltam látni, amit a királyné mondott, amit feltárt előttem, ám a gyötrelem túlságosan megnehezítette a dolgomat.
– Marius! – kiáltottam.
Testével takart el és megcsókolta arcomat.
– Igyál belőlem – mondta – igyál, amíg el nem múlik a fájdalom. Ez csupán a test halála. Igyál! Pandora, halhatatlan vagy.
– Töltsél be, tégy a magadévá – kértem. A lába közé nyúltam.
– Most már nem fontos.
Mégis kemény volt a szerv, amelyet kerestem, a szerv, amelyet Ozirisz isten örökre elveszített. Bevezettem ezt a hideg keménységet magamba, aztán ittam és ittam, aztán újra éreztem a fogát a nyakamon; édesen hörpölte ereimből az új keveréket, én pedig ismertem, szerettem őt, és megismertem minden titkát, egy mit sem jelentő lobbanásban.
Igazat mondott: az alsóbb szervek nem fontosak. Ő evett belőlem, én ettem belőle. Ez volt a mi esküvőnk. Szellő lengette a füvet fenséges nászi ágyunkon, és engem elöntött a zöld illat.
A fájdalom elmúlt. Kitártam karjaimat, és élveztem a virágok puhaságát.
Marius letépte rólam a beszennyezett ruhát, és fölemelt. A medencéhez vitt, ahol egyik lábával a hűvös vizet próbálgatta az örökkévalóságig az előre hajló Vénusz.
– Pandora! – suttogta.
Mellette álltak a fiúk, és nyújtották a kancsókat.
Marius megdöntötte az egyik kancsót, és rám öntötte a vizet. Ereztem talpam alatt a medence csempéjét, miközben a víz végigszaladt bőrömön. Még sose éltem át ilyet! Újabb kancsó víz mosdatott gyönyörűségesen. Egy pillanatig féltem, hogy visszatér a fájdalom, de nem, elmúlt.
– Teljes szívemből szeretlek – mondtam. – Minden szerelmem az övék és a tied, Marius. Látok a sötétségben, Marius! Látom, mi van a sűrű sötétségben a fák alatt!
Marius átölelt, a fiúk mosdattak. Megmerítették kancsóikat, és ránk zúdították az ezüstös vizet.
– Ó, hogy itt vagy velem! – mondta Marius. – Hogy itt vagy nálam, hogy nem vagyok egyedül, hanem veled, épp veled, gyönyörűségem! Veled! – Hátralépett, én pedig lucskosra ázottan kéjelegtem a látványában, és nyúltam, hogy megérintsem hosszú, vad, idegen haját. Tetőtől talpig vízcseppektől sziporkázott.
– Igen – helyeseltem. – Pontosan ezt akarta a királyné. Arca megfeszült, homloka ráncokba szaladt. Rám meredt. Valami megváltozott, méghozzá a lehető legrosszabbra fordult. Ereztem.
– Mit? – kérdezte.
– Ezt akarta. Egyértelműen közölte velem a látomásokban. Azt akarta, hogy veled legyek, hogy ne légy egyedül. Hátrahőkölt. Haragjában?
– Mi bajod, Marius? Nem fogod fel, mit tett ő? Még egy lépést tett, távolabb tőlem.
– Te nem is tudtad, mi történik?
A fiúk törülközőket nyújtottak. Marius elvett egyet, megdörgölte a haját és az arcát.
Én szintúgy.
Dühös volt. Reszketett haragjában.
Szépség és iszony keveredett megmagyarázhatatlanul ebben a pillanatban, amikor az Anya csillagai ragyogtak le Marius fehér testére, a csillámló vízmedencére, és a ház nyitott ajtóiból puhán hömpölygött a fény. Mariusban forrt a harag, a szeme lángolt a felháborodástól.
Néztem őt.
– Most már az ő papnője vagyok – közöltem. – Helyre kell állítanom a kultuszát. Ezt akarja. De azért is hozott át, hogy a tied legyek, mert egyedül vagy. Marius, mindent láttam! Láttam a menyegzőnket Rómában, mint a régi napokban, és a családjaink is ott voltak! Láttam a királyné imádóit!
Arca maga volt az iszonyat.
Nem akartam látni ezt. Bizonyosan félreértem Mariust.
Kiléptem a fűre. Engedtem, hogy a fiúk megtörülgessenek. Felnéztem a csillagokra. A ház minden meleg fényű lámpájával együtt kezdetlegesnek és gyarlónak látszott. Kontár kísérlet volt a rendteremtésre, össze sem lehetett hasonlítani egy virággal.
– Ó, mily látványos az egyszerű éjszaka! – mondtam. – Meg is sértjük, ha célt és szándékot emlegetünk, holott ez a közönséges pillanat is túlárad a mennyei mintáktól és a nyugalomtól! Minden dolog a maga pályáját futja.
Pörögni kezdtem, repültek rólam a vízcseppek. Olyan erős voltam! Nem szédültem, amikor megálltam. Roppant hatalmat éreztem magamban. Az egyik fiú egy tunikát nyújtott felém. Férfira való volt, de mint már gyakran leírtam, a római ruhák nagyon egyszerűek. Közönséges, rövid tunika volt. Magamra kaptam, és engedtem, hogy a fiú megkösse a derekamon az övet. Rámosolyogtam. A fiú megremegett és hátrált.
– Szárítsd meg a hajam – mondtam. – Micsoda érzés! Lassan föltekintettem. Marius ugyancsak megszárítkozott és felöltözött. Még mindig engem nézett, leplezetlen tiltakozással, felháborodva.
– Valakinek be kellene mennie – véltem –, hogy kicserélje arany ruháját. Az a szentségtörő egészen összevérezte.
– Majd én – szólt Marius haraggal.
– Ó, hát ez a lényeg! – álmélkodtam. Körülnéztem, és annyira megigézett a szépség, hogy egészen megfeledkeztem Mariusról, csak egy óra múlva tértem vissza hozzá, miután kedvemre kicsatangoltam magam az olajfák alatt, és a csillaképekkel diskuráltam.
Ám a haragja fájt nekem, Különös, mély fájdalom volt, nem emlékeztetett a halandó hús és elme szenvedésének fokozataira.
– Ó, hát nem csodálatos! – mondtam. – Megtudtam, hogy az istennő uralkodik, az istennő igaz, és ő alkotott mindeneket! Hát mégis több a világ, mint egy óriás temető! És hogy épp akkor tudtam meg ezt, amikor szülői szóval adnak férjhez! Nézzék csak a férjet, hogy forr benne a méreg!
Sóhajtott, lehajtotta a fejét. Csak nem látom sírni megint e makulátlan, ismerős és drága istent a letaposott virágok között?
Föltekintett. – Pandora – mondta –, ő nem istennő. Nem ő teremtette a világot.
– Hogy merészelsz ilyet kiejteni a szádon!
– Mert kell! Belehaltam volna az igazságba, amikor éltem, és most is meg tudnék halni miatta, de ő nem enged. Szüksége van rám és rád, akivel boldoggá tehet engem!
– Nagyon helyes! – löktem égnek a kezeimet. – Szíves-örömest megteszem! És majd helyreállítjuk a kultuszát.
– Nem állítjuk! – csattant föl Marius. – Egyáltalán, hogy fordulhat meg a fejedben ilyesmi!
– Marius, a hegyek tetején szeretnék énekelni, onnan akarom lekiabálni a világnak, hogy létezik ekkora csoda! Dalolva akarok rohanni az utcákon! Nagyszerű templomban kell trónra emelnünk ismét, Antiokheia kellős közepén!
– Őrültséget beszélsz! – ordította. A fiúk elszaladtak.
– Marius, te siket voltál a parancsaira? Le kell vadásznunk és meg kell ölnünk eretnek isteneit, és gondoskodnunk kell róla, hogy új istenek szülessenek tőle, olyan istenek, akik a lélekbe látnak, akik az igazságot keresik, nem a hamisságot, olyan istenek, akiknek nem ment el az esze a bujaságtól, de Észak mennykövekkel dobálózó, részeges, rigolyás isteneihez sem hasonlíthatóak. Az Anya vallása a jóságon, a tisztaságon alapul!
– Nem, ne, nem! – Úgy hátrált, mintha tagadásának akarna nyomatékot adni. – Badarságokat beszélsz! Ez undorító, buta babona!
– Nem hiszek a fülemnek! – kiáltottam. – Te szörnyeteg! A királyné trónt érdemel! Akárcsak a király, ki az oldalán ül. Megérdemlik, hogy hívők hordják elébük a virágot. Azt hiszed, ok nélkül kaptad a gondolatolvasás adományát? – Léptem egyet. – Emlékszel, amikor először csúfoltalak ki a templomban? Azt mondtam, a törvényszékeken kellene állnod, hogy belenézz a vádlottak szívébe! Játékból beletaláltam a célba!
– Nem! – mennydörögte. – Ez egyáltalán nem igaz! Elfordult tőlem, és berohant a házba.
Követtem.
Leszáguldott a lépcsőn a szentélybe, és megtorpant a trónus előtt. A király és a királyné úgy ültek, mint mindig. Szempillájuk sem rebbent. Csak a virágok kapaszkodtak az életbe a parfümös levegőben.
A kezemet néztem. Milyen fehér volt! Meg tudok most halni? Vagy évszázadokig fogok élni, mint az égett?
Szemügyre vettem azokat az isteninek látszó arcokat. Nem mosolyogtak. Nem álmodtak. Csak néztek.
Térdre borultam.
– Akasa! – súgtam. – Szólíthatlak ezen a néven? Mondd meg, mit kívánsz!
Semmi sem változott benne. Az égvilágon semmi!
– Nos, Anya, hát beszélj! – mondta Marius a bánattól rekedt hangon. – Mondd meg, mit kívánsz.
Egy szökkenéssel átugrotta a két lépcsőfokot, fönt termett az emelvényen, és ököllel sújtott le a királyné keblére.
Elszörnyedtem.
A királyné nem mozdult. A szeme se rebbent. Marius ökle mozdíthatatlan sziklába csapódott. Az Anyának csupán a haját libbentette meg a szél.
Mariushoz rohantam, és megpróbáltam elráncigálni.
– Hagyd abba, Marius, mert elpusztít! Meghökkentően erős voltam. Erőm bizonyosan fölért Mariuséval. Ám ő is engedte, hogy elhúzzam onnan. Arca könnyben ázott.
– Ó, mit tettem! – mondta, mereven bámulva az Anyát. – Ó, Pandora, Pandora! Mit tettem! Új vérivót alkottam, holott megesküdtem, hogy nem lesz több, amíg létezem!
– Gyere föl – szóltam rá higgadtan. Az uralkodópárra pillantottam. Nem látszott, hogy fölismernének. –Nem illendő, Marius, hogy itt veszekedjünk a szentélyben. Gyere.
Bólintott.
Engedte, hogy kivezessem a kápolnából. Lehorgasztotta a fejét.
– Milyen jól áll neked ez a hosszú, barbár haj – mondtam. – És most olyan szemekkel látlak, mint még soha. Vérünk összevegyült, mint a gyermekben, akink lehetett volna.
Megdörgölte az orrát, és nem nézett rám. Bementünk a tágas könyvtárba.
– Marius, semmi sincs bennem, ami kedvedre van, amit gyönyörűnek találsz?
– Ó, drágám, mindened az – válaszolta. – De az ég szerelmére, használd már az eszed! Hát nem érted? Életedet nem egy szent igazságért orozták el tőled, hanem egy lezüllött misztériumért! A gondolatolvasástól egyáltalán nem leszek okosabb annál az embernél, akit megölök táplálkozás céljára. Mint ahogy ő tette valaha, sok ezer ével ezelőtt. Ó, és tudta is, hogy meg kell tennie. Tudta, hogy most jött el az idő.
– Miféle idő? Mit tudott?
Kerekre nyílt szemmel bámultam rá. Most kezdett derengeni, hogy már nem olvashatok a gondolataiban, mint ahogy ő sem olvas az enyémben. Annál nyitottabb könyvet jelentettek a közelben ácsorgó, rémült fiúcskák, kik nagyszívű, de roppant nagyszájú démonok szolgáinak hitték magukat.
Marius sóhajtott. – Azért tette, mert már majdnem összeszedtem a bátorságot, hogy megtegyem, amit tennem kell! Hogy kiálljak velük a napra, és valóra váltsam az egyiptomi Vén akaratát: megszabadítsam a világot a királyról, a királynétól, és az egész tépőfogas pereputtytól, amely a halálon hízik! Ó, nagyon ravasz az Anya!
– Valóban ezt tervezted? – kérdeztem. – Máglyát akartál gyújtani belőlük és magadból?
Kurtán, gúnyosan nevetett. – Igen, valóban ezt! A jövő héten, a jövő hónapban, jövőre, tíz év múlva, száz év múlva, talán kétszáz év múlva, talán, majd ha elolvastam az összes könyvet, és megnéztem minden helyet, amit akartam, talán félezer év múlva, talán... talán egykettőre, magányosságomban.
Annyira elhűltem, hogy szólni se bírtam.
Bölcsen, bánatosan mosolygott rám. – De látod, sírok, mint a gyermek – mondta halkan.
– Honnan veszed az önbizalmat – kérdeztem –, hogy ily kurtán-furcsán akarj véget vetni az isteni mágia ehhez foghatóan bonyolult és merész megnyilatkozásának?
– Mágia! – Úgy mondta, mint egy szitkot.
– Jobb szeretném, ha nem tennél ilyet – mondtam. – Mármint semmi kifogásom a sírás ellen, de hogy megégesd az Anyát és az Apát és...
– Azt elhiszem, hogy kifogásolnád! – vágott közbe. – Gondolod, hogy meg tudnám tenni akaratod ellenére, tűzhalálra tudnálak ítélni? Te mindenre elszánt, ártatlan, ostoba liba! Helyreállítani az Anya oltárait! Ó! Helyreállítani a kultuszát! Ó! Neked elment az eszed!
– Hülye! Te merészelsz sértegetni engem? Mit képzelsz, rabszolgát hoztál a házadba? Még csak a feleséged sem vagyok!
Igen, elménk össze volt bilincselve, mint később rájöttem, a kiadós vércsere miatt. Akkor azonban csak annyit tudtam, hogy kénytelenek vagyunk beérni a halandó férfiak és nők szavaival.
– Nem szándékoztam ily kicsinyesen piszkálódni – mondta sértődötten.
– Hát akkor csiszold élesre férfiúi nagy eszedet és patriciusi stílusművészeted gőgös eleganciáját! – vágtam rá. Vasvillaszemmel meredtünk egymásra.
– Igen! – mondta. – Ész! – mondta. Fölemelte a mutatóujját. – A legokosabb asszony vagy, akit ismertem. És hallgatsz az eszedre. Én magyarázni fogok, te pedig megérted. Így kell lennie.
– Igen, te meg forrófejű és érzelmes vagy, és örökösen az egereket itatod, és ököllel csapkodod a királynét, mint egy hisztis kisgyerek!
Arca lángvörös lett a haragtól, és összeszorította a száját, nehogy mondjon valamit.
Megfordult, elment.
– Kidobsz? – kérdeztem. – Azt akarod, hogy elmenjek? – ordítottam. – Ez a te házad! Most mondd meg, ha azt akarod, hogy elmenjek, és már itt se vagyok!
Megtorpant. – Nem – mondta.
Visszafordult, és megrendülten, kiszolgáltatottan nézett rám. –Ne menj el, Pandora! – mondta rekedten. Hunyorgott, mintha nem látna tisztán. – Ne menj el. Kérlek, ne! – Majd annyit suttogott: – Legalább mi megvagyunk egymásnak.
– És akkor most hová mész, hogy szabadulj tőlem?
– Csak átöltöztetem a királynét – mondta keserű mosollyal. – Lecsutakolom „az isteni mágia bonyolult és merész kinyilatkoztatását”, aztán kicserélem a jelmezét.
Eltűnt.
A violaszín estéhez fordultam. A felhőkhöz, amelyeket a hold kevergetett az üstjében, dacolva a sötétséggel. A vénséges, nagy fákhoz, amelyek azt mondták: hágj föl ágainkra, öleléssel fogadunk! A szétszórt virágokhoz, amelyek azt mondták: mi vagyunk az ágyad, feküdj le ránk!
Így kezdődött a kétezer éves pörpatvar. Mely azóta is tart...

10.

Még mindig csukott szemmel hallgattam a város hangjait, a  hangokat a közeli házakból; hallottam az úton járó emberek beszélgetését. Valahol zene szólt, nők és gyermekek kacagtak. Ha összpontosítottam, meg is értettem, amit mondanak. Úgy döntöttem, mégse teszek ilyet, és a hangok beleolvadtak a szélbe.
Egyszer csak elviselhetetlenné fajult ez az állapot. Úgy rémlett, nem tehetek mást, mint hogy visszarohanok a kápolnába, térdre vetem magamat és imádkozom, mert kizárólag erre a célra kaptam ezeket az új érzékszerveket. Ha ez a sorsom, mi lesz belőlem?
Mindeközben egyfolytában hallottam egy meggyötört lélek jajgatását, amely visszhangozta az enyémet; egy reményteli pályájából kizökkentett lélek panaszkodott, aki nem bírta elhinni, hogy ily szép kezdet iszonyatba torkolljon!
Flavius volt.
Felugrottam a göcsörtös vén olajfára. Olyan könnyű volt, mint egyet lépni. Megálltam az ágak között, aztán átugrottam a következőre, onnan pedig a vadszőlővel befuttatott fal tetejére. Elindultam a falon a kapu felé.
Ott állt Flavius a rácsba kapaszkodva, fejét a vashoz szorítva. Arca karmolásoktól vérzett, és a fogát csikorgatta.
– Flavius! – mondtam.
Összerázkódott, fölnézett. – Pandora úrnő!
Látnia kellett a hold fényénél a velem történt csodát, mert én is láttam halandóságát, bőrének mély ráncait, pilláinak fájdalmas repdesését, és a nyirkos emberi bőrre tapadt, vékony porréteget.
– Haza kell menned. – Leültem a falra, kilógattam a lábamat az útra. Lehajoltam, hogy Flavius halljon. Nem hőkölt hátra, de a szeme hatalmasra nyílt a bűvölettől. – Viselj gondot a lányokra, aludj, és mutasd meg orvosnak a sebeidet. A démon meghalt, többé nem kell aggódnod miatta. Holnap alkonyatkor gyere vissza.
Megrázta a fejét. Beszélni akart, de nem bírt. Gesztikulálni akart, de nem tudott. Szíve dübörgött. Lenézett Antiokheia távoli fényecskéire. Rám nézett. Hallgattam szívének nyargalását. Ereztem megrendülését, félelmét – és engem féltett, nem magát. Félt, hogy valamely iszonyú sorsra jutottam. A rácshoz kapott, jobb karját beleakasztotta a rudakba, bal kezével megragadta a vasat, és úgy tapadt hozzá, mint aki el sem akar menni innen.
Láttam a lelkében, milyennek lát: ülök a fal tetején övvel átfogott, fiús tunikámban, hajam kócosan lobog, testem fiatalosan ruganyos. Eltűntek rólam a kor barázdái. Flavius olyan arcot látott, amilyennek senki sem festhetett volna meg.
Pillanatnyilag fontosabb, hogy Flavius nem bírja tovább. Egy lépéssel sem tehet többet. Azt pedig csak én tudtam, mennyire szeretem.
– No jó – mondtam. Felálltam, kihajoltam. – Gyere, átemellek a falon, ha tudlak.
Flavius kétkedve nyújtotta a karjait. Szeme még mindig átváltozásom részleteit itta.
Semmi súlya nem volt. Felkaptam és letettem a kapun belül. Mellé ugrottam a fűbe, és átöleltem. Milyen forró volt nyugtalansága! Milyen erős volt bátorsága!
– Csillapodj – mondtam. A ház felé vezettem. Még mindig engem nézett, melle zihált, mintha levegőért kapkodna, de ezt csak a megrendülés tette. – Majd én gondjaimba veszlek.
– Elkaptam azt a valamit – mondta. – Megragadtam a karját! – Mily erőlködő és fénytelen volt a hangja, hogy átitatta az élet nedve! – Többször belemártottam tőrömet, de az csak végigkarmolta arcomat, és úgy ömlött át a falon, mint egy bogárfolyam! Sötétség volt az egész, anyagtalan sötétség!
– Flavius, megégett, hamuvá égett!
– Ó, meg is őrültem volna, ha nem hallom a hangodat! Hallottam a fiúk sírását. Nem tudtam bemászni ezzel az átkozott lábbal! Aztán meghallottam a hangodat, és tudtam, tudtam, hogy élsz! – Eltelt boldogsággal. – A te Mariusoddal voltál! – Édes és félelmetes volt az a könnyűség, amellyel átélhettem szeretetét.
Hirtelen feltámadt bennem a szentély, a királyné nektárja és a virágszirom-eső. Ám most meg kellett őriznem egyensúlyomat ebben az új állapotban, mert Flavius mélységesen össze volt zavarodva.
Megcsókoltam ajkát, meleg, halandó ajkát, aztán macskás fürgeséggel lenyaltam összekarmolt arcáról a szivárgó vért, és közben megborzongtam.
Bevittem a könyvtárba, amely a legnagyobb helyiség volt ebben a házban. A fiúk a közelben ólálkodtak. Mindenfelé meggyújtották a fényeket, és most meglapultak. Ereztem vérüket, ifjú emberi húsukat.
– Itt maradsz velem, Flavius. Fiúk, be tudnátok rendezni a földszinten egy szobát a sáfáromnak? Van itt kenyér és gyümölcs, ugye? Érzem a szagát. Van elég bútor, hogy kényelmes fészket rakhassatok neki jobbszélt, ahol nem lesz láb alatt?
Rohanvást érkeztek búvóhelyeikről. Megrázóan emberiek voltak. Becsesnek tűntek a legapróbb részleteik is, dús fekete szemöldökük, apró cseresznyeszájuk, puha orcájuk.
– Igen, úrnő, igen! – vágták rá csaknem egyszerre, és futottak hozzánk.
– Ez Flavius, az én sáfárom. Velünk fog lakni. Most vigyétek a fürdőbe, melegítsetek vizet, és szolgáljátok ki. Hozzatok bort neki. A fiúk rögtön kézbe vették Flaviust, ám ő még nem akart menni.
– Ne hagyj el engem, úrnőm – mondta hirtelen, a legkomolyabb, legünnepélyesebb arccal. – Hűséges vagyok minden tekintetben.
– Tudom – mondtam. – Ó, mennyire megértelek! El sem tudod képzelni!
Aztán elvitték a fürdőbe a babiloni fiúk, akik láthatólag örültek, hogy van valami dolguk.
Megkerestem Marius irdatlan szekrényeit. Annyi ruhája volt, hogy felöltözhetett volna belőle a parthus és az armeniai király, Livia, az imperator anyja, a néhai Kleopátra és egy hivalkodó patrícius, aki fütyül Tiberius költekezést korlátozó, buta törvényeire.
Jóval elegánsabb, hosszabb tunikát öltöttem, amelyet selyemmel vegyes lenfonalból szőttek, arany övet választottam hozzá. Marius fésűivel és keféivel eltüntettem hajamból a gubancot, és tiszta, puha palástot varázsoltam belőle; úgy fodrozódott, mint lánykoromban.
Mariusnak számos tükre volt, amelyek, mint tudod, akkoriban csiszolt fémből készültek. Értetlenül, elkomorodva állapítottam meg, hogy visszafiatalodtam: mellbimbóim rózsállottak, karom és arcom természetes állapotát nem törték meg a kor barázdái. Talán az lett volna a szabatos meghatározásom, hogy időtlen voltam. Időtlen felnőtt. És mintha azért lett volna itt minden tárgy, hogy engem szolgáljon.
Lenéztem a padló márvány csempéire, és valamely érthetetlen csoda folytán, mélységükben láttam őket.
Megint ki akartam menni a kertbe, hogy beszéljek a virágokkal, marokszám szedegessem őket. Sürgősen beszélni akartam a csillagokkal. A szentélybe nem mertem bemenni, mert tartottam Mariustól, de ha nem lett volna a közelben, leborulok az Anya lába elé, és csak nézem az arcát csendesen, várva egy rezdülésre, noha Marius viselkedése megérttette velem, hogy úgyis hiába várok.
Anélkül mozgatta a jobb karját, hogy a teste többi részének tudomása lett volna róla. Először ölt vele, aztán hívott.
A könyvtárba mentem, leültem az asztalhoz, amelyen a pergamenjeim voltak, és várakoztam.
Végre megjött Marius. Ő is átöltözött, megfésülte és középen elválasztotta válláig omló haját. Mellém ült egy arany intarziás, ívelt vonalú, ébenfából faragott székbe, és ahogy néztem, rádöbbentem, mennyire emlékeztet a székre, amely ugyancsak pompás formában őrzi meg a nyersanyagait. A természet kifaragta, feldíszítette intarziával, aztán belakkozta.
Karjaiban szerettem volna sírni, de elfojtottam a bánatomat. Az éjszaka sohasem hagy el engem, az éjszaka hűséges hozzám minden nyitott ajtóban, hol átnyúlik a küszöbön a dús fű, minden csomós olajágban, amely a holdfény után kap.
– Áldottak, akik akkor lettek vérivóvá – mondtam –, mikor teli a hold, s a fellegek hegyként tornyosulnak az áttetsző éjszakában.
– Valószínűleg – felelte ő.
Arrébb tette a lámpát, amely közöttünk állt az asztalon, hogy ne süssön a szemembe.
– Beköltöztettem ide a sáfáromat – mondtam. – Fürdőt, ágyat és ruhát ajánlottam neki. Megbocsátod, ugye? Szeretem ezt az embert, és nem akarom elveszíteni. Most már késő, hogy visszatérjen a világba.
– Rendkívüli ember – felelte Marius –, és boldog vagyok, hogy nálunk fog lakni. Holnap áthozhatnád a lányaidat is. Akkor lenne társasága a fiúknak, és nappal is számíthatnánk legalább egy kis fegyelemre. Flavius többek között a könyvekhez is ért.
– Nagyon jó vagy – mondtam. – Féltem, hogy haragudni fogsz. Miért szenvedsz így? Nem tudok olvasni a lelkedben, nem kaptam meg ezt az ajándékot. – Nem, ez így nem volt pontos. Flavius lelkében tudtam olvasni. A fiúkéból is kiolvastam a nagy megkönnyebbülést ebben a pillanatban, miközben Flaviusnak segítettek vetkőzni a fürdéshez.
– A vér túl szorosan összekapcsol bennünket – válaszolta. – Én sem olvashatok többé a te gondolataidban. Visszazökkentünk a szavak használatába, mint a halandók, csak érzékszerveink mérhetetlenül élesebbek, és a közöny, amelyet alkalmanként átélünk, hideg lesz, mint az északi pólus jege, míg máskor lángba borítanak, és égő tengereken ragadnak tova érzelmeink.
– Ühüm – mondtam.
– Te most megvetsz engem – szólt halkan, töredelmesen –, mert lehűtöttem önkívületedet, elvettem örömödet, meggyőződéseidet. – Őszintén elkeseredettnek látszott. – Méghozzá megtérésed legboldogabb pillanatában tettem ezt veled.
– Ne légy annyira biztos ebben a lehűtésben. Még mindig emelhetek neki templomokat, hirdethetem evangéliumát. Beavatott vagyok. Még csak most kezdtem el.
– Nem fogod feltámasztani a kultuszát! – mondtad. – Ezt szavatolhatom! Senkinek sem fogsz beszélni róla, nem árulod el, kicsoda vagy hol őrzik, és sohasem fogsz teremteni másik vérivót!
– Hú, Tiberiusnak lett volna ennyi tekintélye, amikor felszólalt a szenátusban! – mondtam.
– Tiberiusnak nem volt más vágya, mint hogy a rhódoszi gümnaszionban tanulhasson, minden nap görög köpenyt és sarut vehessen, és filozófiáról értekezhessen. Ezért bont szirmot a tettek vágya silányabb jellemekben, akik kihasználják az imperator szeretetlen magányát.
– Ez netán lecke az én épülésemre? Szerinted én nem tudom ezt? Te viszont azt nem tudod, hogy a szenátus nem fog segíteni Tiberiusnak a kormányzásban. Rómának most császár kell, akit imádhat és kedvelhet. A te nemzedéked volt az Augustus idején, amelyik negyven év alatt hozzászoktatott bennünket az autokráciához. Ne beszélj nekem a politikáról úgy, mintha bolond lennék.
– Tudnom kellett volna, hogy mindent értesz – mondta. – Még emlékszem, milyen voltál kislánynak. Nem volt elme, mely túlragyoghatta volna a tiedet. Rajongásod Ovidiusért és erotikus verseiért páratlanul kifinomult ízlésre, a szatíra és az irónia fölényes értésére, igazi római szellemre vallott.
Ránéztem. Az ő arcáról is letörölték a kor látható jegyeit. Most volt időm gyönyörködni benne, széles vállában, egyenes, határozott vonalakkal rajzolt nyakában, tiszta tekintetében, épp a megfelelő helyen húzódó szemöldökében. Önnön márványportréinkká faragott bennünket egy mesteri szobrász.
– Tudod-e – mondtam –, hogy én továbbra is szeretlek, a nyilatkozatok és meghatározások e lehengerlő és unalmas özöne ellenére, amelyeket úgy zúdítasz rám, mintha jóváhagyásodért rínék? Valamint azzal is tisztában vagyok, hogy ketten vagyunk, házasok vagyunk, és nem vagyok boldogtalan.
Mintha meglepődött volna, de nem szólt.
– Sebzett szívvel szárnyalok, edzett zarándok vagyok – mondtam. – De igen szeretném, ha nem beszélnél velem úgy, mintha oktatásom és nevelésem lenne az elsődleges gondod!
– Így kell beszélnem – felelte szelíden, és a hangja maga volt a jóság. – És ez az elsődleges gondom. Ha meg tudod érteni, mivel ért véget a római köztársaság, megérteni Lucretiust és a sztoikusokat, akkor azt is fel tudod fogni, mik vagyunk. Fel kell fognod!
– Ezt a sértést meg sem hallom – válaszoltam. – Nincs hangulatom hozzá, hogy listázzam neked az összes költőt vagy filozófust, akiket valaha olvastam, valamint hogy feltámasszam asztali beszélgetéseink színvonalát.
– Pandora, én nem akarlak sértegetni, de Akasa nem istennő! Emlékezz az álmaidra! Félelmetes erő edénye. Álmaidból megtudhattad, mire lehet használni, hogy minden gátlástalan vérivó tovább adhatja a vért, hogy az Anya egyfajta démon, közös hatalmunk gazdaszervezete!
– Hallja! – súgtam felháborodottan.
– Hát persze, hogy hallja. Immár tizenöt éve vagyok az őrizője. Tizenöt éve verem vissza a keleti lázadókat és cinkosaikat az afrikai hátországokból. Nagyon jól tudja ő, hogy micsoda.
Senki sem állapíthatta volna meg a korát, legföljebb arcának komolyságából. Íme egy tökéletes férfi, igen, annak látszott. Nem akartam, hogy elkápráztassanak, ő, meg a lüktető éjszaka, mégis annyira szerettem volna elhagyni magamat!
– Szép kis lakodalom – állapítottam meg. – Mondanom kell valamit a fáknak.
– A fák holnap este is itt lesznek – felelte Marius. A királyné utolsó képe lobbant föl előttem, az önkívület izzó színeiben: kiemelte a kis fáraót a székéből, és darabokra törte. Láttam még e kinyilatkoztatás előtt, az alélás kezdetén, amikor kacagó leányként futott a folyosón.
Lassú félelem mászott végig rajtam.
– Mi az? – kérdezte Marius. – Avass be.
– Amikor ittam belőle, kacagó lánynak láttam. – Aztán elmeséltem a házasságot, a rózsaszirmok esőjét, majd a furcsa egyiptomi templomot, a fanatikus hívőkkel. Azzal fejeztem be, amikor az Anya belépett a kis király szobájába, akit tanácsadói óvtak a vérivó istenektől.
– Úgy törte össze, mintha fából lenne. Azt mondta: „Kis király, kis királyság.”
Fölvettem az asztalról a hártyáimat. Leírtam az utolsó álmot, amelyben a királyné sikoltva fenyegetőzött, hogy kimegy a napfényre, és elpusztítja engedetlen gyermekeit. Leírtam mindent, amit láttam, lelkem számos vándorlásait.
Annyira fájt a szívem! Még magyarázat közben is láttam magam előtt az Anya sebezhetőségét, a benne megtestesült veszélyt. Befejezésül azt magyaráztam el, hogy az egészet egyiptomi nyelven írtam.
Fáradt voltam, és őszintén kívántam, hogy bár sose láttam volna meg ezt a világot! Ismét éreztem azoknak az éjszakáknak a pőre, teljes reménytelenségét, amikor öklömmel vertem antiokheiai kis házam falát, és sírva vájkáltam tőrömmel a sárban. Csak ne futott volna nevetve azon a folyosón! Mit jelentett az? És az összetört, tehetetlen kisfiú-király?
Viszonylag könnyű volt összefoglalnom. Vártam Marius lekicsinylő megjegyzéseit. Most nemigen volt türelmem hozzá,
– Hogyan értelmezed ezt? – kérdezte szelíden. Meg akarta fogni a kezemet, de elhúztam.
– Ezek az ő emlékmorzsái – feleltem. Össze volt törve a szívem.
– Erre emlékszik. Egyetlen célzás van benne a jövőre – mondtam.
– Egyetlen érthető kívánság, képes formában: a mi menyegzőnk. Hogy legyünk együtt.
– Most miért sírsz megint, Marius? – kérdeztem mély szomorúsággal. – Úgy szedegetheti emlékeit, mint virágokat a világ kertjéből, mint lombokat, melyek a tenyerébe hullnak, és ezekből az álmokból font nekem füzért! Mennyegzői füzén! Hurkot. Nincs nekem vándorló lelkem. Nem hiszem el. Ha volna ilyen lelkem, akkor miért lenne a királyné ilyen magányos, ilyen régies, ilyen gyámoltalan, a világ szempontjából ennyire jelentéktelen, ilyen ómódi, ennyire befolyását vesztett, és az egyetlen, aki ezt tudja? Hogy tudathassa velem? Egyes-egyedül velem?
Ránéztem Mariusra. Figyelt, de sírt. Nem szégyellte a könnyeit, és bizonyosan nem fog bocsánatot kérni értük.
– Hogy is mondtad? – kérdeztem. – A gondolatolvasás nem tesz okosabbá a másiknál? – Elmosolyodtam. – Ez a kulcs. Hogy kacagott, amikor hozzád vezetett! Mennyire akarta, hogy lássam magányodat!
Marius csak bólintott.
– Vajon miként volt képes ilyen messzire vetni hálóját – morfondíroztam –, hogy megtalált engem a hullámzó tengeren?
– Lucius révén. Sok földről hall hangokat. Látja, amit látni akar. Az egyik este rettentően ráijesztettem egy rómaira, aki láthatólag megismert, majd úgy oldott kereket, mintha veszélyt jelentenék számára. Utána mentem, mert volt egy olyan sejtelmem, hogy oka lehet e túlzott félelemnek. Hamarosan rájöttem, hogy súlyos teher nyomja a lelkiismeretét, eltorzítva minden gondolatát és gesztusát. Rettegett, hogy fölismerheti valaki a fővárosból. El akarta hagyni Antiokheiát. Kései órán, fáklyákkal ment egy görög kereskedő házához, megdöngette a kaput, és követelte, hogy a házigazda azonnal törlesszen egy adósságot, amellyel apátoknak tartozott. A görög elismételte, amit már korábban közölt Luciusszal, hogy egyedül apádnak fog fizetni.
A következő estén újra megkerestem Luciust. Ezúttal a görög meglepetéssel várta. Egy hadihajó épp akkor hozta apád levelét. Ez úgy négy nappal a te érkezésed előtt történt. A levél kereken közölte, hogy apád szívességet kér a görögtől, a vendégbarátság, a tisztesség nevében; és a szívesség fejében törli valamennyi adósságát. Majd mindent megmagyaráz részletesebben annak a szállítmánynak a kísérőlevelében, amely később fut be Antiokheiába. Ez bizonyos időt vesz igénybe, mert a hajónak több helyen meg kell állnia. A szívesség viszont életbe vágó.
Bátyádat mintha villám sújtotta volna, amikor meglátta a levél keltezését. A görög, aki addigra torkig volt Luciusszal, becsapta az ajtót a bátyád orra előtt.
Onnan alig néhány lépésre, megszólítottam Luciust. Természetesen emlékezett még akkor régről a hóbortos Mariusra. Meglepetést mímeltem, hogy itt látom, és utánad kérdezősködtem. Pánikba esett, és föltálalt valami mesét, hogy férjhez mentél, Tuscaniában élsz, és ő már egyébként is távozóban van a városból. Azzal elrohant. Ám e percnyi kapcsolatból is kiolvashattam azt a hazugsághalmazt, amellyel feladta családját a pretoriánusoknak, és elképzelheted, mi lett ennek a folytatása!
Következő ébredésemkor nem találtam Luciust. Figyeltem a görögök házát. Fontolóra vettem a lehetőséget, hogy meglátogatom az öreg görög kalmárt, valamilyen módon barátságot kötök vele. Rád gondoltam. Elképzeltelek. Gondolatban verseket írtam hozzád. Bátyádat nem láttam, és nem hallottam róla. Úgy véltem, elhagyta Antiokheiát.
Majd egy este, mikor ébredés után feljöttem a lépcsőn, láttam, hogy mindenfelé ég a város. Germanicus meghalt, az utolsó pillanatig azt hangoztatva, hogy Piso mérgeztette meg.
A görög kereskedő házának helyén már csak üszkös gerendákat találtam. Bátyádat nem láttam, jelenléte egyetlen jelét sem fogtam. Akár azt hihettem volna, hogy ő is meghalt a görög kereskedő családjával együtt.
Éjszakákon át kutattam Lucius nyomát: egy képet, egy hangot. Fogalmam sem volt, hol lehetsz, csak megszállottan vágyakoztam utánad. Igyekeztem emlékeztetni magamat, hogy ha meggyászolom halandóságom összes kapcsolatát, meg fogok őrülni, mielőtt bármit is megtudnék arról, milyen ajándékokkal halmozott el királyunk s királynőnk.
Egy korai estén, mikor a könyvkereskedőnél tartózkodtam, mellém surrant a pap, és rád szögezte ujját. A fórumon álltál, a filozófus és tanítványai éppen búcsúztak tőled. Olyan közel voltam!
Annyira megrohant a szerelem, hogy nem is hallgattam, mit mond a pap, arra figyeltem csak föl, amikor különös álmokat kezdett emlegetni, miközben rád mutatott. Azt mondta, hogy egyedül én tudnám megmagyarázni. A vérivóhoz van köze, aki nemrég tűnt föl Antiokheiában. Ami nem számított rendkívüli eseménynek; már korábban is vágtam le vérivókat. Megfogadtam, hogy ezzel is végzek.
Aztán megláttam Luciust. Láttalak együtt benneteket. Vérivói látásomat szinte elvakította dühe és lelkifurdalása. Távolból is játszva hallottam szavaidat, de nem akartam mozdulni addig, amíg nem vagy biztos távolságra a bátyádtól.
Azonnal meg akartam ölni, de bölcsebbnek tűnt, ha csak veled maradok, veled lépek be a templomba, és ott leszek melletted. Nem tudtam, van-e jogom megölni, ezt akarod-e. Ezt csak akkor tudtam meg, amikor Lucius bűntudatáról beszéltem neked. Akkor már fölmérhettem, mennyire akartad te is.
Arról persze fogalmam sem volt, mennyire megokosodtál, és hogy mennyire megvan még mindig benned az érvelés és a szavak tehetsége, amiért úgy szerettelek kislány korodban. Egyszer csak ott voltál a templomban, háromszor fürgébben járt az eszed, mint az összes jelenlevő halandóé, minden oldalról megvizsgáltad a kérdést, amellyel szembekerültél, és lefőztél mindenkit. Majd jött a látványos összecsapás a bátyáddal, akit az igazságok legkörmönfontabb hálójával fogtál meg, és úgy küldted a másvilágra, hogy egy ujjal sem érintetted, viszont három katonai szemtanút tettél cinkossá a halálában.
Elnémult, majd így folytatta: – Rómában, valamikor régen, követtem lépéseid nyomát. Tizenhat éves voltál. Emlékszem az első házasságodra. Apád félrevont, olyan kedves volt. „Marius, a te sorsod, hogy kóbor historikus légy”, mondta. Nem mertem közölni vele, mi a véleményem a férjedről.
És most idejössz Antiokheiába, én pedig azt gondolom, a magam énközpontú módján, amely a te figyelmedet sem fogja elkerülni: ha volt valaha asszony, akit nekem teremtettek, akkor te vagy az. És abban a tudatban távozom tőled reggel, hogy el kell vinnem valahogy az Apát és az Anyát Antiokheiából, el kell takarítani őket innen, de akkor ezt a vérivót is el kell pusztítani, mert kizárólag azután maradhatsz itt biztonságban.
– Akkor lehet biztonságosan elhagyni – mondtam.
– Kárhoztatsz? – kérdezte.
Erre nem számítottam. Néztem őt egy végeérhetetlennek tűnő pillanatig, megtöltöttem szememet szépségével, és hasogató élességgel járt át szomorúsága és kétségbeesése. Ó, mennyire szüksége volt rám! Nem egy halandó lélekre volt szüksége, akiben bízhasson, hanem rám!
– Te valóban meg akartál védelmezni, ugye? – kérdeztem. – És olyan ésszerűen magyarázol minden pontot; ez már matematikai elegancia. Nincs itt szükség a történtek indoklásához semmiféle lélekvándorlásra, végzetre, vagy csodára.
– Ezt hiszem – válaszolta metszően. Arca előbb kiürült, majd megfagyott. – Sose mondanék neked semmit az igazságon kívül. Netán olyan asszony vagy, aki azt akarja, hogy a kedvében járjanak?
– Ne légy vakhitű az ész iránti odaadásodban – figyelmeztettem. Megrendült és megbántódott ezektől a szavaktól.
– Ne kapaszkodj ilyen eszeveszetten az értelembe az irtózatos ellentmondások világában! Ez elnémította.
– Ha ennyire kapaszkodsz bele – folytattam –, akkor idővel az ész elhagyhat, ha pedig ez történik, esetleg a tébolyban keresel menedéket.
– Mi az ördögöt akarsz mondani ezzel?
– Te vallást csináltál az értelemből és a logikából. Nyilvánvalóan nem tudod másképp elviselni, ami veled történt, vagyis hogy vérivó lettél, továbbá őrizője ezeknek a trónfosztott és elfelejtett istenségeknek.
– Nem istenségek! – Kezdett megharagudni, – Többezer éve alkotta őket a szellemnek és a húsnak valamiféle összevegyülése, amitől halhatatlanok lettek. Látnivaló, hogy a feledéshez menekülnek. Te, amilyen jó vagy, kertnek nevezed a felejtést, amelyben az Anya virágokat, lombokat szed, és füzérbe köti őket, hogy amint fogalmaztál, ezzel a hurokkal fogjon meg. Ám ez csak a te édes, lányos poézised. Nem tudhatjuk, hány szóból vertek már kötelet.
– Nem vagyok édes lány – közöltem. – A költészet pedig mindenkié. Beszélj hozzám! – követeltem. – És tedd félre azokat a szavakat, hogy „lány” és „asszony”. Ne félj már annyira tőlem!
– Nem félek! – mondta haragosan.
– Dehogynem! Én se az értelmen, se a babonán nem csüggök a biztonságom érdekében, még most sem, amikor még mindig nyargal bennem az új vér, megesz és átalakít. Én képes vagyok ki-be járkálni egy mítoszban! Félsz tőlem, mert nem tudod, ki vagyok. Külsőm nőé, beszédem férfié, a te értelmed pedig kijelenti, hogy ez a kettő összeadhatatlan!
Fölemelkedett az asztaltól. Verejtékre emlékeztető, de annál sokkal ragyogóbb hártya borította az arcát.
– Hadd meséljem el, mi történt velem! – mondta elszántan.
– Helyes, meséld – biztattam. – Lényegre törő stílusban. Elengedte a füle mellett. Szívem ellenére beszéltem. Én csak szeretni akartam őt. Ismertem körültekintését. De ő a bölcsessége mellett vasakaratról, férfiúhoz illő akaratról tett tanúságot, és nekem ismernem kellett ez akaratnak forrását. Eltitkoltam szerelmemet.
– Hogyan csaltak lépre?
– Nem csaltak – felelte higgadtan. – A kelták fogtak el Galliában, Massilia városában. Északra vittek, kivárták, hogy megnőjön a hajam, aztán bezártak egy hatalmas, odvas fába. Egy égett vérivó „új istent” teremtett belőlem, és utasított, hogy szökjek meg a helyi papoktól, menjek el délre, Egyiptomba, és derítsem ki, miért égett meg az összes vérivó, miért haltak meg a fiatalok, miért szenvednek az öregek. Megvolt rá a magam oka, hogy odamenjek! Tudni akartam, ki vagyok!
– Meg tudom érteni – feleltem.
– Ám előbb még látnom kellett legiszonytatóbb és legförtelmesebb megnyilvánulásában a vér vallását – mert ne feledd, én Marius voltam, az isten, aki imádattal követte Róma-szerte lépteid nyomát –, és nekem áldozták föl ezeket az embereket.
– Olvastam Caesar históriájában.
– Olvastad, de nem láttad. Hogy merészelsz ily lapos dicsekvésekkel bosszantani!
– Bocsánatodat kérem, megfeledkeztem gyermeki pukkancs mivoltodról.
Felsóhajtott. – Bocsánatodat kérem, megfeledkeztem praktikus és természettől türelmetlen intellektusodról.
– Ne haragudj. Sajnálom, amit mondtam. Rómában kivégzésekre kellett járnom. A kötelességeimhez tartozott. A törvény nevében. Ki szenved többet? A vallás áldozatai, vagy a törvényé?
– Nos tehát, megszöktem a keltáktól, Egyiptomba mentem, és ott rátaláltam a Vénre. A Vén őrizte az Anyát és az Apát, a királyt és a királynét, minden idők első vérivóit, akiknek vérünk feljavulását köszönhetjük. Ez a Vén homályos, de igéző meséket mesélt. A királyi pár közönséges halandó volt egykoron. Az egyiket vagy mindkettőt megszállta egy szellem vagy démon, méghozzá oly keményen megkapaszkodott bennük, hogy semmiféle ördögűzéssel nem lehetett kizavarni. A királyi pár másokat is át tudott alakítani a vérrel. Kultuszt akartak csinálni belőle, de vallásuk megbukott. Újra és újra megbukott. Mindenki, akinek ilyen a vére, képes másikat teremteni! A Vén persze erősködött, hogy nem tudja, miért égtek meg annyian. Holott az értelmetlen őrködés évszázadai után maga vonszolta ki a napra szent és királyi védenceit! Egyiptom meghalt, mondta nekem. „Róma hombárja”, így nevezte. Azt állította, hogy a királyi pár teljes ezer éve mozdult meg utoljára.
Ez a legmérhetetlenebb és legköltőibb borzadállyal töltött el.
– Nos, egyszeri tartózkodás a tűző napon már nem volt elég, hogy elpusztítsa az ősszülőket, de a gyerekek világszerte megszenvedték. Ez a gyáva Vén pedig, aki csak gyötrelmet és égett bőrt nyert a vállalkozásán, elveszítette a királyi pár további napoztatásához szükséges bátorságot. Nem volt indítéka.
Akasa beszélt hozzám. Beszélt, amennyire tudott, képekben mutatta, mi történt a kezdetektől, hogyan származott belőle az istenek és istennők népe, milyen felkelések törtek ki, mennyi ment veszendőbe a történelemből és az okokból, de mikor a szavakra került sor, mindössze néhány hangtalan mondatra volt képes: „Marius, vigyél ki bennünket Egyiptomból!” – Elhallgatott. – „Vigyél ki minket Egyiptomból, Marius! A Vén el akar pusztítani. Vigyázz ránk, különben itt halunk meg.”
Nagy lélegzetet vett; most már higgadtabb volt, nem oly haragos, de mélységesen megtört, és én, egyre élesedő vámpírlátásommal egyre többet tudtam róla: hogy mennyire bátor volt, milyen eltökélten ragaszkodott elveihez, amelyekben hitt, annak ellenére, hogy a mágia szőröstül-bőröstül bekapta, mielőtt egyetlen hanggal tiltakozhatott volna. Mégiscsak nemesként akart élni, mindennek ellenére.
– Sorsom – mondta – össze volt kötve Akasáéval, az ő sorsukkal! Ha ottmaradnak, a Vén előbb-utóbb megint kirakná őket a napra, én pedig, nem lévén évezredes vérem, úgy égnék, mint a viasz! Vége lenne az életemnek, amely már egyébként is megváltozott. De a Vén nem kérte, hogy alapítsak új papi rendet. Akasa nem kérte, hogy vezessek be új vallást! Nem beszélt oltárokról vagy kultuszról. Csupán a barbár északi pagonyban az összeégett öreg isten kérte, hogy ilyet tegyek, amikor elküldött délre, Egyiptomba, minden misztériumok szülőföldjére.
– Mióta őrized őket?
– Több mint tizenöt éve. Már nem számolom. Nem mozognak, és nem beszélnek. A sebzettek, akik oly rútul összeégtek, hogy gyógyulásukhoz évszázadokra lenne szükség, tudomást szereztek róla, hogy itt vagyok. Idejönnek. Megpróbálok végezni velük, mielőtt egy igenlő villanást továbbíthatnának a távoli elméknek. Akasa nem vonzza magához ezeket az égett gyermekeket úgy, ahogy engem irányított egykor. Akkor mozdul csak meg, ha csapdába csalnak vagy sarokba szorítanak, mint mikor összezúzta azt a vérivót, akit te is láttál. Ám téged hívott, Pandora, feléd nyújtotta a kezét. Most már tudjuk, milyen céllal. Kegyetlen voltam hozzád. Otromba. Felém fordult, meglágyult a hangja.
– Valamit árulj el, Pandora – kérte. – Abban a te látomásodban a menyegzőnkről fiatalok voltunk vagy öregek? Az a tizenöt éves lány voltál, akire talán idejekorán vetettem szemet, vagy a mostani kiteljesedett virág? Boldogok voltak a családjaink? Szépek voltunk?
Forró ölelésként hatott rám szavainak őszintesége, és a mögöttük rejtőző, szorongó esdeklés.
– Olyanok voltunk, mint most – feleltem, gondosan viszonozva a mosolyát. – Te férfi voltál, aki örökre megállapodott élete virágjában, én pedig? Mint ebben az órában.
– Hidd el nekem – mondta szelíden –, nem szántszándékkal beszéltem ily nyersen, épp ezen az éjszakán, de még oly sok éjszaka vár rád. Immár semmi sem ölhet meg, csak a nap vagy a tűz. Romolhatatlan vagy. Ezernyi élmény áll előtted.
– És az az eksztázis, amikor belőle ittam? – kérdeztem. – És az ő első lépései, és a szenvedése? Semmilyen módon nincsen köze a  szentséghez?
– Mi a szentség? – vont vállat Marius. – Mondd meg nekem, mi az, hogy szent? Szentséget láttál az Anya álmaiban? Lehajtottam a fejemet. Nem tudtam válaszolni.
– Bizonyosan nem a római Imperium – folytatta Marius. – Bizonyosan nem Augustus Caesar templomai. Bizonyosan nem a Cybele-kultusz! Bizonyosan nem az a perzsiai kultusz, amelyben a tüzet imádják. Szent-e Ízisz neve? Volt-e szent valaha is? Az egyiptomi Vén, első és egyetlen tanítóm ebben a tárgyban azt állította, hogy Akasa találta ki Ízisz és Ozirisz legendáját, mert megfelelt a céljainak, és poézist adott a kultuszának. Szerintem inkább ráoltotta magát a régi regékre. Minden újszülött vérivótól erősödik a démon, aki kettejükbe bújt. Erősödnie kell.
– De milyen céllal?
– Hogy többet tudhasson? – tűnődött Marius. – Hogy többet láthasson, többet érezhessen mindazok által, akikben a vére folyik? Talán ilyen ez a fajzat, mi pedig az ő parányi részei vagyunk, akik valamennyi érzékszervét és képességét hordozzuk, és élményeinkkel gyarapítjuk. Általunk nyújtja ki csápjait a világ megismerésére!
– Egy valamit megmondhatok. – Elhallgatott, az asztalra nyomta a tenyerét. – Ami bennem ég, azt nem érdekli, hogy az áldozat ártatlan-e vagy bűnös, csak szomjazik. Nem minden éjszakán, de gyakran! Nem beszél az semmit! Nem emleget oltárokat! Úgy hajszol, mintha csatamén lennék, ő pedig a tábornok, ki a nyeregben ül! A konkolyt Marius választja el a búzától a régi szokás szerint, általad is érthető okokból, de nem ez az őrjöngő szomjúság; ez csak ösztönt ismer, nem erkölcsöt.
– Szeretlek, Marius – mondtam. – Te és az apám vagytok az egyetlen férfiak, akiket életemben szerettem, de most el kell mennem egyedül.
– Miket beszélsz! – döbbent meg. – Alig múlt éjfél.
– Nagyon türelmes voltál, de nekem most magamban kell járnom.
– Veled megyek.
– Nem jössz – vágtam rá.
– De hát nem kódoroghatsz Antiokheiában egy szál magadban!
– Miért nem? Ha akarom, hallom a halandók gondolatait. Éppen most ment erre egy gyaloghintó. A rabszolgák részegek, kész csoda, hogy nem ejtik el a gyaloghintót, és nem borítják ki belőle az urat, aki ugyancsak alszik, mint a tej. Egyedül akarok járni odakint, a sötét helyeken, a veszélyes helyeken, a gonosz helyeken, és azokon a helyeken, ahová... ahová még egy isten sem tenné be a lábát.
– Ez a te bosszúd rajtam – mondta. A kapuhoz indultam, ő követett. – Pandora, ne egyedül!
– Marius, szerelmem. – Megfordultam, kezembe fogtam a kezét. – Ez nem bosszúállás. A te iménti szavaid, ez a „lány” és „asszony”, mindig határt szabtak életemnek. Nem akarok mást, csak belépni minden bűnbarlangba, amelybe akarok, félelem nélkül, csupasz karokkal, kibontott hajjal. Még mindig részeg vagyok Akasa vérétől és a tiedtől! Vibrálnak és pislognak a dolgok, amelyeknek fényleniük kellene. Egyedül kell lennem, hogy fontolóra vegyem, amit mondtál.
– De vissza kell érned hajnalig, sőt, jóval előbb! Velem kell lenned a ház alatti kriptában. Nem fekhetsz le akármilyen szobában, mert a gyilkos fény behatol...
Olyan figyelmes volt, olyan ragyogó, olyan indulatos!
– Visszajövök – ígértem –, méghozzá jóval hajnal előtt, és megszakadna a szívem, ha nem lennénk úgy összekötve, mint most.
– Össze vagyunk kötve – válaszolta. – Pandora, te az őrületbe tudnád kergetni az embert. Megállt a rácsos kapunál.
– Ne gyere tovább – mondtam. Azzal elmentem.
Lefelé indultam Antiokheiába. Lábam erős volt és ruganyos, talpam meg sem érezte az út porát és kavicsait, szemem áthatolt az éjszakán, látta a fák között a baglyokat és az apró rágcsálókat, amelyek engem figyeltek, majd úgy menekültek, mintha ösztöneik figyelmeztették volna jöttömre.
Hamarosan megérkeztem a városba. Azt hiszem, a határozottság, amellyel befordultam sikátorból sikátorba, épp elegendő volt, hogy elriasszon mindenkit, aki zaklatni akart volna. Csupán gyáva és buja szitkozódást hallottam a sötétségből, olyasfajta zűrzavaros, trágár szitkokat, amelyeket a férfiak szórnak asszonyokra, akiket kívánnak – félig fenyegetve, félig elutasítóan.
Éreztem a házakban az alvó embereket, hallottam az őrök beszélgetését a fórum mögötti kaszárnyában.
Végigcsináltam mindent, amit újszülött vérivók szoktak. Simogattam a falakat, elragadtatva bámultam egy közönséges fáklyát, és a lángjába repülő éjjeli lepkéket. Ereztem csupasz karjaimon és vékony tunikámon Antiokheia álmait.
Patkányok futkostak a kanálisban és az utcákon. Saját hangja volt a folyónak is, és a hajók meg a horgonyok tompán visszhangozták a legapróbb vízfodor susogását.
A soha ki nem alvó tüzektől ragyogó fórum veremként fogta meg a holdat; mintha a kráterek párjának ásta volna az emberi kéz, hogy lássa és áldja meg a hajthatatlan ég.
A házamnál rájöttem, hogy játszva fel tudok kapaszkodni a tetejére. Ültem a tetőcserépen, nyugodtan, magabiztosan, szabadon, néztem le az udvarra, a peristyliumba, ahol megtanultam – azon a magányos három éjszakán – az igazságokat, amelyek felkészítettek Akasa vérére.
Higgadtan, gyötrődés nélkül gondoltam át még egyszer, mintha ezzel tartoznék a nőnek, aki voltam, a beavatottnak, az asszonynak, aki a templomban keresett menedéket. Igaza volt Mariusnak. Valamiféle démon szállta meg a királyt és a királynét, amely a vér útján terjeszkedett, a vér által növekedett, és vért evett – mint ahogy most is éreztem magamban.
Nem a király és a királyné találta ki az igazságszolgáltatást! Az a királyné, aki venyigeként törte darabokra a kis fáraót, nem találta föl a törvényt és a tisztességet!
A római bíróságok pedig, amelyek nehézkes cammogással döntenek minden ügyben, mert előbb körülvánszorogják valamennyi oldalról, elutasítva mindenféle varázseszközt vagy istenítéletet, még e szörnyű korban is az igazságra törekednek. Rendszerük nem az isteni kinyilatkoztatáson, hanem az értelmen alapul.
Ezzel együtt nem bántam a részeg pillanatot, amikor ittam a vérét és hittem benne, és láttam a virágesőt. Nem bántam, hogy minden lélek átélheti ezt a tökéletes önkívületet.
Anyám, királyném, istennőm, mindenem volt ő. Úgy tudtam ezt, ahogy elvben akkor kellene, mikor megisszuk a templomban a bájitalt, amikor énekelünk, ide-oda ringatózva lázas dalokban. Az ő karjaiban kaptam meg a tudást. De Marius karjaiban is átéltem ugyanezt, csak biztonságosabb mértékben, és most már csak Marius társaságát akartam.
Mily szörnyűnek rémlett az Anya kultusza! Hogy valami, ami szennyes és tudatlan, ily hatalommal bírhasson! Mily sokatmondó, hogy ennyire szégyenletes magyarázatok lapuljanak a misztériumok gyökerénél! Vérfolt a királyné arany ruháján!
Mélyebb dolgokra tanít minden kép és felvillanó utalás, gondoltam ismét, mint a templomban, amikor beértem a bazaltszobor vigasztalásával.
Én, csakis én vagyok, akinek hősi regévé kell magasztosítanom új életemet.
Nagyon örvendetes, hogy Mariusnak ekkora támaszt jelent a logika, ám az is csak alkotás, amelyet a hit alkalmaz a világ dolgaira, de a csillagok senkinek sem ígérnek semmit.
Valami mélyebbet láttam én meg azokon a sötét éjszakákon, amikor az antiokheiai házban rejtőzve gyászoltam apámat. Megláttam, hogy ami a teremtés magjában rejtőzik, az olyan fékezhetetlen és érthetetlen is lehet, mint egy tomboló tűzhányó. Lávája egyszerre pusztítja el a fákat és a poétákat.
Hát fogadd el az ajándékot, Pandora, mondtam magamnak. Menj haza, légy hálás, hogy megint van férjed, hiszen sose csináltál még különb partit, és nem álltál izgalmasabb jövő előtt.
Amikor visszatértem, és visszatérésem rendkívül gyors volt, tele új leckékkel arról, miként kell fürgén átkelni háztetőkön és falakon, szinte nem is érintve őket – amikor visszatértem, Mariust ugyanúgy találtam, mint mikor otthagytam, csak sokkal szomorúbb volt. A kertben ült, pontosan mint a látomásban, amelyet Akasa mutatott.
Valószínűleg kedves helye lehetett a sokajtós villa mögött: egy pad, szemközt egy cserjéssel, amelyben természetes forrás fakadt a sziklából, hogy patakká legyen a magas fűben.
Rögtön felállt.
Magamhoz öleltem.
– Marius, bocsáss meg nekem – kértem.
– Ne mondj ilyet, egyedül én vagyok a hibás. Nem védtelek meg. Öleltük egymást. Meg akartam harapni, inni akartam a vérét, aztán meg is tettem, és éreztem, hogy ő is issza a véremet. Hatalmasabb egyesülés volt mindennél, amit valaha is átéltem a hitvesi ágyban, és úgy adtam meg magamat neki, mint életemben soha semminek.
Hirtelen fáradtság rohant meg. Bevégeztem a harapós csókot.
– Most jöjj – hívott Marius. – Rabszolgád már alszik. Nappal, amikor nekünk aludnunk kell, áthozza ide összes ingóságodat, és a lányokat is, ha meg akarod tartani őket.
Lementünk a lépcsőn, beléptünk egy másik szobába. Marius minden ereje kellett hozzá, hogy helyre tolja az ajtót, vagyis nem volt az a halandó férfi, aki képes lett volna rá.
Ott állt egy sima gránit szarkofág.
– Fel tudod emelni a fedelét? – kérdezte Marius.
– Olyan gyengének érzem magam!
– Azt csak a kelő nap teszi. Próbáld fölemelni. Told félre. 
Megtettem, és egy selyempárnás ágyat találtam a fedél alatt, amelyet liliomokból és rózsaszirmokból vetettek, szárított virágokkal illatosítottak. Beleléptem, megfordultam, leültem, és elnyúltam ebben a kőből faragott börtönben. Marius azonnal elfoglalta a helyét mellettem a sírban, helyre tolta a fedelet, elzárva magunkat a világ fényeitől, ahogy a holtakat szokták.
– Álmos vagyok. Alig bírom formálni a szavakat.
– Minő áldás – mondta Marius.
– Semmi szükség sértegetésre – dünnyögtem. – De azért megbocsátok.
– Pandora, szeretlek – mondta reménytelenül.
– Tedd belém – nyúltam a lába közé. – Tölts meg, és szoríts magadhoz.
– Ez ostoba, babonás dolog!
– Egyik sem – közöltem. –Jelképes és vigasztaló.
Engedelmeskedett. Testünk eggyé lett, összekötötte e meddő szerv, amely immár nem jelentett többet Mariusnak a karjánál, de hogy szerettem én a karját, amellyel átfogott, és az ajkát, amely a homlokomhoz tapadt!
– Szeretlek, Marius, én különös, szálas, gyönyörű Mariusom!
– Nem hiszek neked – válaszolta suttogássá tompult hangon.
– Hogyhogy?
– Hamarosan meg fogsz utálni azért, amit veled tettem.
– Nem úgy, ó, racionális elme! Nem vágyom annyira megvénülni, elfonnyadni és meghalni, mint képzeled. Tán nincs is kifogásom ellene, hogy legyen esélyem többet tudni, többet látni...
Ereztem ajkát a homlokomon.
– Te tényleg megpróbáltál feleségül venni, amikor tizenöt éves voltam?
– Ó, gyötrelmes emlékek! Máig ég az arcom apád sértéseitől! Épp csak ki nem dobott a házatokból!
– Szeretlek teljes szívemből – suttogtam. – És mégis te győztél. Mégis a feleséged lettem.
– Vagy valamim, de nem hiszem, hogy a „feleség” lenne rá a megfelelő szó. Már elfelejtetted, milyen hevesen tiltakoztál ellene?
– Együtt – mondtam. Alig tudtam beszélni a csókjaitól. Álmos voltam, és szerettem ajkának hirtelen éhségét a tiszta érzelemre. – Majd kitalálunk egy szót, ami magasztosabb, mint a „feleség”.
Hirtelen elhúzódtam. Nem láthattam a sötétségben.
– Azért csókolsz, hogy ne beszélhessek?
– Igen, pontosan ezt teszem – válaszolta.
Elfordultam tőle.
– Fordulj vissza, kérlek!
– Nem – mondtam.
Mozdulatlanul feküdtem, abban a homályos tudatban, hogy már egészen normálisnak érzem a testét, mert az enyém is olyan kemény, mint az övé, sőt talán olyan erős is. Micsoda mennyei előny! Ó, úgy szerettem őt! Úgy szerettem! Hadd csókolja a tarkómat! Arra úgyse kényszeríthet, hogy megforduljak.
Nyilván fölkelhetett a nap.
Mert olyan csend ereszkedett rám, mintha a világegyetemet törölték volna el nyomtalanul, minden tűzhányójával, szökőárjával – és császárával, királyával, bírájával, szenátorával, filozófusával és papjával – egyetemben.

11.

Hát tessék, David.
Oldalakon át folytathatnám még ezt a komédiát plautusi-terentiusi stílusban. Versenyre kelhetnék Shakespeare Sok hűhó semmiért-jével.
De ez az alapsztori. Ez rejlik a Lestat, a vámpír léha zanzája mögött, amit Marius vagy Lestat – ki tudja melyikük – fazonírozott a végső közhelyes formába.
Én hadd vezesselek végig e stációkon, amelyek nekem még mindig szentek, és égetik szívemet, bármily könnyen legyintenének is rájuk mások.
Elválásunk meséje akkor talán nemcsak diszharmónia lesz, de leckét is adhat valamire.
Mariustól tanultam meg vadászni. Ő tanított arra hogy csak a gonosztevőt kapjam el, megtanított, hogyan kell fájdalom nélkül ölni, édes látomásokba burkolva áldozatomat, vagy megengedve a léleknek, hogy képzelmek szökőkútját gyújtsa önmagában, amelyeket nem szabad megítélnem, csak fehabzsolnom, mint a vért. Ezt nem szükséges részletesen okadatolni.
Egyforma erősek voltunk. Ha megtalálta útját Antiokheiába valamelyik égett és könyörtelenül nagyravágyó vérivó, ami csupán néhányszor fordult elő, később pedig egyszer sem, közösen végeztük ki a könyörgőt. Iszonyatos jellemek voltak, számunkra szinte felfoghatatlan korok csiszolták őket, és úgy jöttek a királynéra, mint sakálok a hullára.
Ebben a kérdésben nem volt közöttünk vita.
Gyakran olvastunk föl egymásnak, együtt kacagtunk Petronius Satyriconján, később együtt nevettünk és sírtunk Juvenalis keserű szatíráin. Rómából és Alexandriából kifogyhatatlanul ömlöttek az új szatírák és históriák.
Ám valami örökre elválasztotta Mariust tőlem.
A szerelem erősödött, ám erősödött az örökös veszekedés is, és egyre inkább a veszekedés lett veszélyes cementje kötelékünknek.
Marius úgy őrizte finnyás ésszerűségét, mint egy Vesta-szűz a szent lángot. Ha engem netán elkapott valamiféle mámor, nyomban ő is elkapta a grabancomat, és egyértelműen közölte velem, hogy ez ésszerűtlen. Ésszerűtlen, ésszerűtlen, ésszerűtlen!
Amikor a második században megrázta Antiokheiát az a szörnyű földrengés, és nekünk nem esett bajunk, merészeltem isteni kegyelmet emlegetni. Marius ettől dührohamot kapott, és nem késett felhívni rá a figyelmemet, hogy akkor az isteni kegyelem kímélte meg Traianus római imperatort is, aki ugyanakkor tartózkodott a városban. Ezt mivel magyarázom?
A teljesség kedvéért közlöm, hogy Antiokheia gyorsan újjáépült, a piacok virágzottak, egyre több lett a rabszolga, semmi sem állta a hajókhoz siető karavánok és a karavánokhoz siető hajók útját.
Ám jóval a földrengés előtt az volt a helyzet, hogy következetesen összevesztünk minden éjszaka.
Ha órákig lebzseltem az Anya és Apa kápolnájában, Marius okvetlenül lejött értem, hogy magamhoz térítsen. Kijelentette, hogy nem tud nyugodtan olvasni, ha én ilyen állapotban vagyok. Nem képes gondolkodni abban a tudatban, hogy én lent vagyok, és előre megfontolt szándékkal invitálom a tébolyt.
De, kérdeztem, miért kell az ő uralmának kiterjednie házunk és kertünk minden zugára? És miként is van ez, hogy erőben egyenlők vagyunk, ha a másvilágra kell küldenünk egy összeégett vén vérivót, aki megtalálta az utat Antiokheiába?
– Észben nem vagyunk egyenlők? – érdeklődtem.
– Ilyet is csak te tudsz kérdezni! – vágta rá.
Persze, az Anya és az Apa meg se mozdultak és nem is szólaltak meg. Nem álmodtam a vérről, nem kaptam isteni útmutatást. Csupán Marius emlékeztetett hébe-hóba e dolgokra. Nagy sokára azt is megengedte, hogy segítsek rendben tartani a szentélyt, és a magam szemével láthassam azt a néma és látszólag tompa engedelmeskedést. Messze túl voltak az elérhetőség határán; petyhüdt kezelhetőségüket ijesztő volt nézni.
Amikor Flavius negyvenéves lett és megbetegedett, akkor került sor első igazán szörnyű összecsapásunkra. Elég korán bekövetkezett, jóval a földrengés előtt.
Mellesleg ezek csodás idők voltak, mert a gonosz vén Tiberius megtöltötte Antiokheiát új és mesés épületekkel. Antiokheia Rómával vetekedett. Ám Flavius beteg volt.
Marius alig bírta elviselni. Több volt rokonszenvnél az, amit Flavius iránt érzett: folyton Arisztotelészről beszélgettek, és Flavius olyan embernek bizonyult, aki egyformán értett a háztartás irányításához és ahhoz, hogy kifogástalan pontossággal másolja le a legmállottabb pergamenről a legelvontabb szöveget.
Soha, egyetlen szóval sem kérdezte, kik vagyunk. Láttam a lelkében, hogy az odaadás és az elfogadás messze erősebb a kíváncsiságnál és a félelemnél.
Reménykedtünk, hogy nem súlyos a baja. Ám végül, amikor csaknem fölperzselte a láz, mindig elfordította a fejét, ha Marius odajött hozzá, ám az én kezembe belekapaszkodott, ha odanyújtottam. Gyakran órákig feküdtem mellette, úgy, ahogy egyszer ő feküdt mellettem hajdanán.
Majd egy éjszaka Marius levitt a kapuhoz és azt mondta:
– Halott lesz, mire visszajövök. El tudod viselni egyedül?
– Megfutsz tőle? – kérdeztem.
– Nem – válaszolta. – De nem akarja, hogy lássam a halálát; ő nem akarja, hogy halljam, miközben nyög a kíntól.
Bólintottam.
Marius elment.
Marius réges-rég törvénnyé tette, hogy tilos újabb vérivót alkotni. Nem fárasztottam magamat azzal, hogy firtassam, miért.
Alighogy ő kitette a lábát, én vámpírrá tettem Flaviust. Pontosan úgy csináltam, ahogy az égett, Marius és Akasa csinálták velem. Mariusszal rég megbeszéltük a módját: szívj le annyi vért, amennyit bírsz, aztán addig add vissza, míg kis híján elájulsz.
Elájultam, és mikor magamhoz tértem, ott állt fölöttem halvány mosollyal az az isteni görög, és nyoma sem volt benne a betegségnek. A kezemért nyúlt, és fölsegített. Bejött Marius, döbbenten rámeredt az újjászületett Flaviusra, és azt mondta:
– Ki innen, ki ebből a házból! Távozz a városból, a tartományból, a birodalomból!
Flaviusnak ezek voltak az utolsó szavai hozzám:
– Köszönöm ezt a Sötét Ajándékot! – Akkor hallottam először ezt a mondatot, mely oly sűrűn bukkan föl Lestat írásaiban. Milyen jól megértette ez a művelt athéni!
Órákig kerültem Mariust. Ezt sose bocsátja meg! Majd kimentem a kertbe, és láttam, hogy Marius gyászol, és mikor fölnézett, akkor döbbentem rá, mennyire meg volt győződve róla, hogy el akarok menni Flaviusszal! Ezt látva magamhoz öleltem. Ó csordultig telt csöndes megkönnyebbüléssel és szerelemmel, és rögtön megbocsátotta „hebehurgyaságomat”.
– Hát nem látod – fogtam meg a kezét –, hogy imádlak? De akkor sem uralkodhatsz rajtam! Te a magad ésszerűségében épp azt nem érted, ami a mi ajándékunkban a legnagyszerűbb: hogy megszabadít a hímnem és a nőnem korlátjaitól!
– Nem tudsz meggyőzni – mondta –, mert nincs egy pillanatod, amikor ne úgy éreznél, okoskodnál és cselekednél, mint egy asszony. Mindketten szerettük Flaviust. De minek még egy vérivó?
– Nem tudom, csak annyit tudok, hogy Flavius akarta. Flavius ismerte minden titkunkat, egyfajta...összhang volt Flavius között és közöttem! Hűséges volt hozzám halandó életem legsötétebb óráiban. Ó, nem bírom elmagyarázni!
– Pontosan ezek egy nő érzései. Most pedig rászabadítottad ezt a lényt az örökkévalóságra.
– Ő is csatlakozik majd a keresésünkhöz –, feleltem. A század derekán, amikor a város dúsgazdag volt, a birodalom pedig körülbelül olyan békés, amilyen a következő két évszázadban lesz, megérkezett Antiokheiába a keresztény Pál.
Egy éjszaka elmentem meghallgatni, és hazatérésem után hanyagul odavetettem, hogy ez az ember a köveket is megtérítené, olyan erő árad belőle.
– Hogy pazarolhatod az idődet ilyesmikre? – kérdezte Marius. – Keresztények! Még csak nem is igazi kultusz. Az egyik Jánost imádja, a másik Jézust! És marakodnak! Tudod, mit művelt ez a Pál nevű ember?
– Nem, mit? – kérdeztem. – Nem azt mondtam, hogy belépek a szektába. Csak azt mondtam, hogy beugrottam meghallgatni. Kinek ártok ezzel?
– Magadnak, a szellemednek, az egyensúlyodnak, a józan eszednek! Kompromittálod a bolondságokkal, amelyek iránt érdeklődsz. Igazán, itt már az igazság elve szenved csorbát! – És ez még csak a kezdet volt!
– Hadd mondjak neked valamit erről a Pálról! – így Marius. – Sose ismerte se Jánost, a keresztelőt, se a galileai Jézust. A héberek kiközösítették. Jézus és János mindketten héberek voltak! Erre Pál odafordult mindenkihez, zsidókhoz, keresztényekhez, rómaiakhoz, görögökhöz, és azt mondta: „Nem kell követnetek a héber hagyományt. Felejtsétek el a jeruzsálemi ünnepeket! Felejtsétek el a körülmetélést! Legyetek keresztények!”
– Igen, ez igaz –, sóhajtottam.
– Nagyon könnyen követhető vallás –, állapította meg Marius. – Igazán semmi. El kell hinned, hogy ez az ember feltámadt a halálból. Jut eszembe, begyűjtöttem róla minden szöveget, ami kapható a piacon. Hát te?
– Én nem. Csodálom, hogy egyáltalán érdemesnek tartottad a témát a kutatásra.
– Jézus és János ismerőseinek írásaiban sehol sem találkoztam olyan idézettel, miszerint akár Jézus, akár János azt mondta volna, hogy feltámad halottaiból, illetve örök életet ígértek volna azoknak, akik hisznek bennük. Ezt már Pál tette hozzá. Minő csábító ígéret! Azt pedig hallanod kellene, ahogyan Pál barátod értekezik a pokolról! Micsoda kegyetlen látomás! Hogy az esendő halandóknak olyan fertelmes bűnöket kelljen elkövetniük földi életükben, amitől az örökkévalóságig égjenek!
– Nem a barátom. Akkora ügyet csinálsz minden odavetett megjegyzésemből! Miért vagy ilyen érzékeny?
– Már megmondtam, hogy számomra fontos, ami igaz, ami ésszerű!
– Hát pedig van valami, amit nem veszel észre ezekben a keresztényekben: azt, hogy mikor összejönnek, az önfeledt szeretet egyesíti őket, és hisznek az adakozó jóságban...
– Ó, ne kezdd már megint! Azt akarod mondani, hogy ez jó? Nem feleltem. Már visszatért a munkájához, amikor megszólaltam:
– Te félsz tőlem – mondtam. – Félsz, hogy belebolondulok valakibe, aki hisz, és akkor elhagylak. Nem. Ez nem igaz. Attól félsz, hogy téged sodor el az élet, hogy a világ valamiként visszaédesget magához, ezért nem élheted tovább a fölényes megfigyelő római remeteéletét, hanem vissza fogsz térni, keresed a társaság és a meghittség emberi vigaszát, a halandók barátságát, hogy maguk közül valónak tartsanak, holott nem vagy az!
– Pandora, badarságokat beszélsz!
– Tartsd meg büszke titkaidat – mondtam. – De azt beismerem, hogy féltelek.
– Féltesz? Miért?
– Mert nem látod be, hogy minden veszendő, minden csak művi! Hogy még a logikának, a matematikának és az igazságnak sincsen végső jelentése!
– Ez nem igaz – mondta.
– Ó, dehogynem. Majd egy éjszaka meglátod te is, amit én láttam antiokheiai érkezésemkor, mielőtt rám találtál, mielőtt lezajlott volna ez az elvileg mindent elsöprő átalakulás.
– Sötétséget fogsz látni – folytattam –, olyan sötétséget, amelyet nem ismer a természet, amely sehol sem létezik a föld hátán! Azt csupán az emberi lélek ismeri! És az örökké tart. Azért imádkozom, hogy ha majd végképp nem tudsz menekülni előle, amikor rádöbbensz, hogy körülvett, akkor logikád és értelmed adjon neked ellene némi erőt.
A legmélységesebb tisztelettel nézett rám, de nem szólt, így hát folytattam:
– A beletörődés sem használ, ha ilyen idők jönnek. A beletörődéshez akarat kell, az akarathoz elhatározás kell, az elhatározáshoz hit kell, és a hithez kell valami, amiben hinni lehet! Minden cselekvés vagy elfogadás feltételezi a tanú fogalmát! Akkor viszont nincsen semmi, és nem lesz tanú. Te még nem tudod ezt, de én igen. Remélem, ha majd megtudod, lesz valami, ami vigasztaljon, miközben e szörnyű ereklyéket ruházod és ápolod a lépcső alján! Miközben virágokat viszel nekik! – Rettentő dühös voltam.
– Majd ha eljön ez a pillanat, nézz vissza rám – ha nem a megbocsátásért, akkor úgy, mint példaképre. Mert én láttam mindezt, és túléltem. És nem az számít, hogy meghallgatom-e Pált, amikor a Krisztusról prédikál, vagy hogy koszorút fonok-e a királynőnek, vagy hogy mint egy bolond táncolok-e a holdfényes kertben hajnal előtt, vagy hogy... vagy hogy szeretlek-e. Ez nem számít. Mert nincs semmi. És nincs senki, aki lássa. Senki! – Sóhajtottam. Igazán ideje volt befejezni.
– Térj hát vissza a történelmedhez, a hazugságoknak ehhez a tömegéhez, amely ok-okozati összefüggésben akarja összekapcsolni az eseményeket, ehhez a nevetséges meggyőződésedhez, amely feltételezi, hogy egyik dolog következik a másikból! Nincs így, ezt én mondom neked, bár fölöttébb római, hogy így gondolkozol.
Ült és szótlanul nézett föl rám. Nem tudhattam, mire gondol, vagy mit érez. Aztán megkérdezte:
– Mit akarnál, mit tegyek? – Még sohasem tűnt ártatlanabbnak. Keserűen elnevettem magamat. Hát nem ugyanazt a nyelvet beszéljük? Egy szót sem hallott abból, amit előadtam! Nem is felel, hanem ezzel a földhözragadt kérdéssel tisztel meg!
– No jó –válaszoltam. – Megmondom, mit akarok. Szeress engem, Marius, szeress engem, de hagyj békén! – kiáltottam. Nem is fogalmaztam meg előre. Csak úgy jöttek belőlem a szavak. – Hagyj békén, hogy magam kereshessem a vigasztalásomat, a módokat az életben maradáshoz, akármilyen szamárnak vagy értelmetlennek tartod is te ezeket a vigaszokat. Hagyj békén!
Megsebeztem. Olyan értetlennek, de továbbra is olyan ártatlannak látszott.
Sok ilyen veszekedésre került sor az évtizedek folyamán.
Időnként odajött hozzám egy-egy marakodás után, és hosszú, töprengő beszédeket tartott arról, ami érzése szerint történik a birodalomban, ahol megbolondulnak a császárok, nincs már hatalma a szenátusnak, viszont az ember fejlődése egyedülálló jelensége a természetnek, olyasmi, amit figyelni érdemes. Ő pedig éhezni fogja az életet, még akkor is, amikor már nem lesz élet.
– Ha már nem lesz más, csak sivatag – mondta –, én akkor is ott akarok lenni, hogy lássam a dűnék vonulását. Ha egyetlen lámpa marad a világon, én annak is nézni akarom a lángját. Mint ahogy te is.
Ám a háborúskodások heve és szókincse sohasem változott.
Marius őszintén hitte, hogy én gyűlölöm őt, amiért olyan ridegen viselkedett azon az éjszakán, amikor megkaptam a Sötét Ajándékot. Azt feleltem, hogy ez gyerekesség. Nem tudtam meggyőzni róla, hogy az én lelkem és intelligenciám túl nagyszabású az ilyen duzzogáshoz, továbbá nem tartozom neki magyarázattal a gondolataimért, szavaimért és tetteimért.
Kétszáz évig éltünk együtt és szerettük egymást. Minden nappal gyönyörűbbnek láttam őt.
Mivel egyre több északi és keleti barbár érkezett Antiokheiába, Marius immár nem érezte szükségesnek, hogy rómaiként öltözködjék, és gyakran viselte a keletiek ékköves köntösét. Haja egyre selymesebb, szőkébb lett. Szinte sohasem vágta, amit természetesen minden éjszaka meg kellett volna tennie, ha rövid frizurát akar, és úgy tündökölt a haja, mint a dicsfény.
Az arca is egyre jobban kisimult, nyoma sem volt már a néhány redőnek, amelyből könnyen ki lehetett olvasni a haragot. Mint már említettem, ő nagyon hasonlít Lestatra, csak izmosabb, és az állát meg az állkapcsát kicsit jobban megkeményítette a kor, mire megkapta a Sötét Ajándékot. Ám a szeme sarkából eltűntek a nemszeretem szarkalábak.
Előfordult, hogy éjszakákon át nem szóltunk egymáshoz, mert attól féltünk, hogy hajba kapunk. A test mindig összefűzött bennünket, ölelésekkel, csókokkal, néha csak egy szótlan kézfogással.
De tudtuk, hogy már messze túl vagyunk a halandó emberélet határán.
Nincs szükséged rá, hogy részletesen leírjam azt a rendkívüli kort. Elég közismert. Mindössze néhány emlékeztetőt engedj meg. Azt hadd írjam le, hogy én milyennek láttam a birodalomban lezajló változásokat.
Antiokheia elpusztíthatatlan erővel virágzott. A császárok kezdték megkedvelni és látogatni. Még több templomot emeltek a keleti kultuszoknak. Aztán áradni kezdtek Antiokheiába a mindenféle keresztények.
Egész tömeggé nőttek, és istenien tudtak veszekedni egymással.
Róma háborút indított a zsidók ellen, eltörölte Jeruzsálemet, és földig romboka a héberek megszentelt templomát. Rengeteg ragyogó zsidó gondolkodó érkezett Antiokheiába és Alexandriába.
Kétszer, sőt talán háromszor is vonultak mellettünk a légiók észak felé, Parthia ellen; egyszer volt egy kis lázadásféle is a városban, de Róma megvédte Antiokheiát. Így is bezárt a piac egy teljes napra! Ment tovább a kereskedelem, a karavánok mohó vággyal törekedtek a hajók felé, a hajók a karavánok felé, és Antiokheia lett a nászi ágy, amelyben egyesültek.
Kevés volt az új költői termés. Szatíra. Most a szatíra tűnt az egyetlen tisztességes vagy biztonságos kifejezésmódnak a római elme számára, és Apuleius megírta a féktelenül mulatságos Aranyszamarat, amely kifigurázott minden vallást. De Martialis költő keserű volt, Plinius levelei pedig, amelyek a kezembe kerültek, sötét dolgokat jósoltak a Rómában elhatalmasodott, erkölcsi zűrzavarból.
Áttértem a kizárólag katonákból álló kosztra. Szerettem őket, a megjelenésüket, az erejüket. Olyan meggondolatlan mohósággal töltekeztem, hogy valóságos legenda lettem körükben, „a görög halálasszony”; a ruhámról hívtak így, amely nekik régiesnek tűnhetett. Válogatás nélkül csaptam le a sötét utcákon. Egyszer sem keríthettek be, vagy állíthattak meg, oly nagy volt ügyességem, erőm és szomjúságom.
Dolgokat láttam lázongó halálukban, csaták hevét, közelharcot egy meredek hegyoldalon. Szelídre vettem a finálét, csordultig ittam magamat a vérükkel, és időnként mintegy fátyolon át láttam azoknak a lelkeit, akiket ők vágtak le.
Amikor elmeséltem Mariusnak, azt felelte, hogy ez a misztikus badarság pont rám vall.
Nem feszegettem tovább a témát.
Mohó érdeklődéssel követte a római fejleményeket, amelyeket én mindössze meglepőnek találtam.
Bújta Dio Cassiust, Plutarkhoszt és Tacitust, és az öklével verte az asztalt, amikor hírét hallotta az örökös rajnai csatározásoknak, vagy a britanniai terjeszkedésnek, ahol északon megépítették Hadrianus falát, hogy örökre visszatartsák a skótokat, akik a germánokhoz hasonlóan tapodtat sem voltak hajlandók engedni senkinek.
– Már nem egy birodalmat védenek, vigyáznak őriznek – mondta-, hanem egy életmódot! Folyton csak háború és kereskedelem!
Nem tudtam nem egyetérteni.
A helyzet még rosszabb volt, mint amennyire ő tudta. Ha olyan gyakran járt volna el filozófusokat hallgatni, mint én, elszörnyedt volna.
Gombaként szaporodtak a mágusok, akik azt állították, hogy repülnek, szellemeket látnak, kézrátétellel gyógyítanak! Perben álltak a keresztényekkel és a zsidókkal. A római hadsereg ügyet sem vetett rájuk.
Azt az orvostudományt, amelyet halandó életemben ismertem, elöntötte a keleti titkos igék, amulettek, szertartások, szorongatnivaló figurácskák árja.
A szenátorok több mint fele nem itáliai születésű volt. Vagyis Róma nem volt többé a mi Rómánk. Az imperatori cím köznevetség tárgya lett. Annyi volt a gyilkosság, összeesküvés, ármány, ellencsászár és palotaforradalom, ami hamarosan világossá tette, hogy a hadsereg uralkodik. A hadsereg választotta az imperatort, a hadsereg tartotta hatalmon.
A keresztények egymással marakodó szektákra hullottak, és ami elképesztő, a vallás nem hamvadt el a viták tüzében, sőt erősebb lett. Az időnkénti vérengzések, amikor kivégezték azokat az embereket, akik nem voltak hajlandók áldozni az isteneknek, csak növelték a plebs rokonszenvét az új kultusz iránt.
Az új kultusz pedig őrjöngve civakodott minden elven, amelynek a zsidókhoz, Istenhez és Jézushoz volt köze.
A legdöbbenetesebb dolog történt ezzel a vallással, amely futótűzként terjedt sebes járású hajókon, rendesen kikövezett utakon, és jól karbantartott kereskedelmi útvonalakon. Egyszer csak különleges helyzetbe került. Jézus és Pál jóslatával ellentétben, nem lett vége a világnak.
Mindenki meghalt, aki valaha ismerte vagy látta Jézust. Aztán Pál ismerősei is kihaltak.
Keresztény filozófusok támadtak, akik a régi görög eszmékből és a régi héber hagyományokból szemelgettek.
Athéni Justinus azt írta, hogy Krisztus a Logos, és az ateista is üdvözülhet, ha hisz az észben. 
Ezt el kellett mondanom Mariusnak.
Biztosra vettem, hogy megnevettetem azon a gyászosan unalmas éjszakán, de ő csak még furább beszédekkel állt elő a gnosztikusokról:
– Ma feltűnt a fórumon egy Saturninus nevű ember – mesélte. – Talán hallottad már hírét. Azt az eszeveszett változatát prédikálja az általad oly mulatságosnak tartott keresztény hitnek, amely szerint a héberek istene valójában az ördög, és Jézus az új Isten. Saturninusnak nem ez volt az első szereplése. Hála Ignatiusnak, a helyi keresztény püspöknek, Saturninus és követői már úton is vannak Alexandriába.
– Már itt is kaphatók ilyen eszmeiségű könyvek – válaszoltam. – Alexandriából hozzák őket. Számomra megfejthetetlenek, neked talán nem azok. Sophiát, a Bölcsesség nőnemű princípiumát emlegetik, amely megelőzte a teremtést. Zsidók és keresztények egyaránt be akarják illeszteni valahogy ezt a Sophiát a hitelveik közé. Ez nagyon emlékeztet a mi drága Íziszünkre.
– A te drága Íziszedre! – mondta.
– Úgy tűnik, vannak elmék, akik egyesítenek minden eszmét, vagy legalábbis a lényegüket, hogy csodaszép kárpitot szőjenek belőlük.
– Pandora, mindjárt rosszul leszek tőled megint! – figyelmeztetett. – Hadd világosítsalak fel, mit művelnek a keresztényeid! Szervezkednek! Ezt az Ignatius püspököt egy másik püspök fogja követni, és a püspökök törvénybe akarják foglalni, hogy az egyéni kinyilatkoztatások ideje lejárt, ennek megfelelően ki akarják gazolni a piacon kapható bolond tekercseket, és olyan kánont akarnak gyártani, amelyben minden kereszténynek hinnie kell.
– Sose hittem, hogy ez bekövetkezik –, mondtam. – Nem is tudod, mennyire egyetértettem veled, amikor elítélted őket.
– Sikerülni fog nekik, mert eltávolodnak az érzelmes erkölcsiségtől – magyarázta Marius. – Úgy szervezkednek, akár a rómaiak. Ez az Ignatius püspök nagyon szigorú. Meghatározza a jogköröket. Nyilatkozott a kéziratok helyességéről. Veszed észre, hogy mostanában elzavarják Antiokheiából a prófétákat?
– Igen, igazad van – mondtam. – Te mit gondolsz? Jó ez vagy rossz?
– Én azt akarom, hogy jobb legyen a világ – felelte. –Jobb a férfiaknak, jobb az asszonyoknak. Jobb. Egyetlenegy dolog világos: mára kihaltak a vén vérivók, és mi – te, én, a Király, a Királyné – semmit sem tehetünk, amivel befolyásoljuk az emberi események áramát. Hiszek benne, hogy az embereknek jobban kell iparkodniuk. Minden áldozatommal igyekszem még jobban megérteni a gonosz természetét.
– Én félek minden vallástól, amely isteni akaratra hivatkozva támaszt fanatikus igényeket és követelményeket.
– Igazi augusteanus vagy – állapítottam meg. – Egyetértek veled, de akkor is olyan mulatságos olvasni ezeket a bolond gnosztikusokat. Ezt a Marciont meg Valentinust.
– Neked talán mulatságos, de én veszélyt látok mindenütt. Ez az új kereszténység nemcsak terjed, de terjedés közben változik is minden helyen; olyan, mint egy állat, amely felhabzsolja a helyi növény és állatvilágot, majd különleges erőre kap a tápláléktól.
Nem vitatkoztam.
A második század végére Antiokheia keresztény gócpont lett, nekem pedig, miközben az új püspökök és filozófusok írásait olvastam, az az érzésem támadt, hogy a kereszténységnél sokkal rosszabb dolgokra számíthatunk.
Ám tudnod kell, David, hogy Antiokheia fölött nem lebegett a romlás fellege, és nem lógott a levegőben az Imperium bukásának baljóslata. A város pezsgett az energiától. A kereskedelem kelti ezt a benyomást, ezt az álságos érzést, hogy van növekedés, talán még alkotás is, ott, ahol szó sincs ilyesmiről. A dolgokat csak kicserélik, de nem szükségszerűen tökéletesítik őket.
Aztán jöttek a sötét idők. Két erő egyesült és csapott le Mariusra, nagyon igénybe véve a bátorságát. Antiokheia érdekesebb volt, mint valaha.
Az Anya és az Apa egyetlenegyszer sem mozdult meg az én érkezésem óta.
Hadd írjam le az első szerencsétlenséget, mert nekem nem volt olyan nehéz elviselnem, és csak sajnálni tudtam Mariust.
Mint már mondtam, köznevetség tárgya volt, hogy ki a császár, de a 200-as évek elején aztán igazi közröhej lett belőle.
Éppen Caracalla volt a császár, egy közönséges gyilkos. Amikor Alexandriába zarándokolt, hogy megnézze Nagy Sándor földi maradványait, máig tisztázatlan okokból összefogdostatott több ezer alexandriai ifjat, és lemészároltatta őket. Alexandria még sohasem élt át ilyen vérfürdőt.
Marius föl volt dúlva. Mindenki föl volt dúlva.
Majd ez az ocsmány Caracalla császár masírozni kezdett a városunk felé, hogy a parthusokkal hadakozzon, tőlünk északra és keletre. Antiokheia már megszokta ezt.
A császár anyja, Julia Domna – ezeket a neveket nem szükséges megjegyezned –, Antiokheiában tartotta udvarát. Mellrákban haldokolt. Annyival hadd egészítsem ki, hogy ez az asszony segített az egyik fiának, Caracallának, hogy az meggyilkolhassa a másik fiát, Getát, mert a testvérek társcsászárok voltak, és ez polgárháborúval fenyegetett.
Hadd folytassam; a neveket a továbbiakban sem kell megjegyezned.
Ebben a háborúban két keleti király, V. Vologases és V. Artabanus ellen indult a had. Caracalla háborúzott, győzött, és diadallal tért haza. Antiokheiától alig néhány mérföldre megölték a tulajdon katonái, akkor, amikor éppen székelt.
Reménytelen csüggedés lett úrrá Mariuson. Órákig ült a szentélyben, bámulta az Apát és az Anyát. Tudtam, az jár az eszében, hogy tűzhalálra kellene ítélni őket és magunkat, de én ennek még a gondolatát se bírtam elviselni. Nem akartam meghalni. Nem akartam elveszíteni az életemet. Nem akartam elveszíteni Mariust.
Engem nem érdekelt ennyire Róma sora. Előttem még mindig a végtelenbe nyúlt és csodákat ígért az élet.
Vissza a komédiához. A hadsereg haladéktalanul kikiáltott császárrá egy Macrinus nevű vidékit, aki mór volt, és karikát viselt a fülében.
Macrinus tüstént összetűzött a halott császár anyjával, Julia Domnával, mert nem engedte meg az asszonynak, hogy máshová menjen meghalni Antiokheiából. Erre Julia Domna halálra éheztette magát.
Itt, a közvetlen közelünkben! Ezek az elmeháborodottak itt voltak a mi városunkban, nem a távoli Urbsban, amelyet gyászoltunk!
Majd ismét kitört a háború, mert a keleti királyok, akiket váratlanul ért Caracalla támadása, most felkészültek, és Macrinusnak csatába kellett vezetnie a légiókat.
Mint már mondtam, addigra a légiók uralkodtak mindenen. Közölhette volna valaki Macrinusszal. Harc helyett megvásárolta az ellenséget. A csapatok nem nagyon büszkélkedhettek. Aztán még rájuk is mászott, és megnyirbálta néhány kiváltságukat.
Úgy látszik, nem fogta fel, hogy az ő élete a légiók jóakaratán múlik. Bár Caracallát speciel kedvelték, és mire ment vele?
Akárhogy legyen is, a nyalka légiók életének e bús pillanatát használta ki Julia Domna testvére, név szerint Julia Maesa, aki szíriai volt, és a szíriai napisten áldozárainak családjából származott, hogy császárrá tegye unokáját, kit lánya, Julia Soemis szült! Égbekiáltó terv volt, számos okból. Először is mindhárom Julia szíriai volt, a tizennégy éves fiú pedig örökletes jogon a szíriai napisten főpapjának tisztét töltötte be.
Ám Julia Maesa, és lányának szeretője, Gannys, valamilyen módon meggyőzött egy maroknyi katonát egy sátorban arról, hogy ennek a tizennégy éves szíriai fiúnak kell Róma imperatorává lennie.
A hadsereg elpártolt Macrinus császártól, űzőbe vette és megölte az imperatort és a fiát.
És a büszke katonák a vállukra emelték a tizennégy éves fiút! Ő azonban nem akarta, hogy a római nevén szólítsák. Azt akarta, hogy az isten után nevezzék, amelyet Szíriában szolgált. Elagabalnak, Heliogabalusnak. Az antiokheiaiakat a hideg lelte pusztán attól a ténytől, hogy ez itt van a városban. Végül aztán csak elment a maradék három Juliával, a nagyanyjával, az anyjával és a nagynénjével, akik valamennyien szíriai papnők voltak.
Nicomediában, amely nagyon közel volt hozzánk, Heliogabalus meggyilkolta az anyja szeretőjét. Vajon ki lesz a következő? Valamint Rómába vitetett egy éktelen nagy, fekete követ, mondván, hogy ezt a szíriai napistennek szentelték, akit mostantól mindenkinek imádnia kell.
Heliogabalus eltávozott a tengeren át, csakhogy egy levél akár tizenegy nap alatt is megérkezhetett Rómából Antiokheiába, és hamarosan elszabadult a pletykaáradat. Vajon ki fogja valaha is megtudni az igazságot a császárról?
Heliogabalus. Templomot építtetett a kőnek a Palatinuson. Kényszerítette a rómaiakat, hogy föníciai ruhákba öltözve nézzék, hogyan vág le barmokat és birkákat áldozatul. Könyörgött az orvosoknak, hogy változtassák át nővé, vágjanak tisztességes lyukat a lába közé. A rómaiak elszörnyedtek. Éjszakánként nőnek öltözött, parókát tett, úgy járta a kocsmákat.
Birodalom-szerte fellázadtak a katonák.
Végül már a három Juliának – a nagyanyjának, Julia Maesának, a nagynénjének, Julia Domnának és az anyjának, Julia Soemisnek – is kezdett elege lenni belőle. Négy évig uralkodott a hibbant, hangsúlyozom, négy évig, aztán a katonák megölték, és a Tiberisbe dobták a hulláját.
Marius úgy látta, hogy immár semmi sem maradt a világból, amelyet Rómának neveztünk egykor. Halálosan megcsömörlött az antiokheiai keresztényektől, akik egyfolytában a tanon veszekedtek. Most már veszedelmesnek tartotta az összes misztériumvallást, és e hülye császárban látta megtestesülni a fanatizmus térhódítását.
És igaza volt! Igaza volt!
Annyit tehettem, hogy visszatartottam a kétségbeeséstől. Azzal az iszonyú sötétséggel, amelyről én beszéltem valamikor, még nem kellett szembesülnie; ahhoz túlságosan ideges, túlságosan ingerült és kötözködő volt. De nagyon féltettem, és fájt a szívem érte, és nem akartam, hogy még nálam is sötétebben lásson, és még közönyösebb legyen, aki már nem vár semmit, és majdhogynem megmosolyogja Imperiumunk összeomlását.
Majd bekövetkezett a legrosszabb, aminek ilyen vagy olyan formában való bekövetkezésétől mindketten tartottunk. Ám ez a lehető legrosszabb volt.
Egy éjszaka megjelent örökké kitárt ajtónk előtt öt vérivó.
Egyikünk sem hallotta közeledésüket, annyira belefeledkeztünk a könyveinkbe, és mire felnéztünk, már ott álltak öten, két nő, két férfi, egy fiú, valamennyien feketében. Úgy öltöztek, mint a keresztény remeték s aszkéták, akik tagadják a testet, és koplalnak. Csak itt, Antiokheia körül is lakott a sivatagban egy rahedli.
Ám ezek vérivók voltak.
Sötét szem, sötét haj, sötét bőr. Álltak előttünk, keresztbe font karokkal.
Sötét bőr, gondoltam gyorsan. Fiatalok. A nagy égetés után alkották őket. Na és ha öten vannak?
Egész kellemesek voltak, formás arc, ápolt szemöldök, mélyen ülő, sötét szem, és mindenütt látszott rajtuk az élő test nyoma, a szemzugok pici szarkalábjaiban, az ujjpercek ráncaiban.
Ugyanúgy megdöbbentek látásunkon, mint mi az övéken. Bámulták a fényesen kivilágított könyvtárat, bámulták fényes köntösünket, amely szöges ellentéte volt az ő aszketikus darócuknak.
– Nos – kérdezte Marius –, ti meg kik vagytok? Ellepleztem gondolataimat, és megpróbáltam szondázni az övéket. Be volt zárva az agyuk. Nagyon a fejükbe vettek valamit. Bűzlött belőle a fanatizmus. Rettenetes előérzetem támadt.
Bátortalanul közelebb óvakodtak, hogy belépjenek az ajtón.
– Álljatok meg, kérlek – szólt Marius görögül. – Ez az én házam. Mondjátok el, kik vagytok, és akkor talán meghívlak, hogy lépjétek át a küszöbömet.
– Keresztények vagytok, igaz? – kérdeztem. – Megvan bennetek a buzgóság.
– Azok vagyunk! – mondta görögül az egyik férfi. – Mi vagyunk az emberiség ostora, az Istennek és az Ő Fiának, a Krisztusnak nevében! Mi vagyunk a Sötétség Gyermekei!
– Ki alkotott? – kérdezte Marius.
– Egy szent barlangban s a mi templomunkban alkottak – mondta egy másik, az egyik nő, ugyancsak görögül. – Ismerjük a Kígyónak igazságát, és az Ő fogai a mi fogaink.
Feltápászkodtam, és odamentem Mariushoz.
– Azt hittük, Rómában lesztek – mondta a fiatal férfi. Rövid fekete haja volt, és feltűnően kerek, ártatlan szeme. – Mert most Róma püspöke a legfőbb minden keresztények között, és már nem sokat nyom a latban az antiokheiai teológia.
– Miért lennénk Rómában? – érdeklődött Marius. – Mi közünk nekünk Róma püspökéhez?
Előlépett a nő. Haját szigorúan kettéválasztotta, ám az arca szabályos és fejedelmi volt, főleg a szája nagyon szép rajzú.
– Miért rejtőztök előlünk? Évek óta hallunk már rólatok. Tudjuk, hogy tudtok dolgokat rólunk, ismeritek, honnan jön a Sötét Ajándék, s miként küldte el Isten a világba, és hogy ti mentettétek meg fajtánkat a kipusztulástól.
Marius iszonyodott, de alig mutatta.
– Nincs mit mondanom nektek – felelte kissé talán túlzott sietséggel–, kivéve, hogy nem hiszek se a ti istenetekben, se a ti Krisztusotokban, és nem hiszem, hogy Isten küldte el a világba a Sötét Ajándékot, ahogyan ti nevezitek. Rettenetes tévedésben vagytok!
A vérivók fölöttébb szkeptikusok és abszolút fanatikusok voltak.
– Ti már csaknem elnyertétek az üdvösséget! – szólalt meg ezúttal a fiú, aki a csoport szélén állt. Haja nyíratlanul omlott vállára, és a hangja férfias volt, bár a tagjai kicsinyek. – Ti már csaknem elértetek a tisztaságnak, a fehérségnek és az erőnek arra a fokára, amikor nem szükséges innotok!
– Bár igaz lenne, de nincs így – felelte Marius.
– Miért nem örültök nekünk? – kérdezte a fiú. – Miért nem taníttok és vezéreltek minket, hogy jobban terjeszthessük a Sötét Vért, és büntethessük a halandókat bűneikért? Tiszták vagyunk szívünkben! Kiválasztottak bennünket! Bátran léptünk be a barlangba, mind, ahányan vagyunk, hol a zúzott csontokkal, véresen haldokló ördög, ki lángözönben vettetett alá az égből, átadta nekünk tanításait.
– Melyek azok? – kérdezte Marius.
– „Gyötörjétek őket” – válaszolta a nő. – „Öljetek. Kerüljetek minden világi dolgot, mint a sztoikusok és az egyiptomi remeték, de öljetek. Büntessétek meg őket.”
Látszott rajta, hogy kezd megharagudni ránk. – Ez az ember nem fog segíteni rajtunk – morogta az orra alatt. – Ez az ember profán. Ez az ember eretnek.
– De akkor is be kell fogadnotok! – erősködött a fiatal férfi. – Oly sokáig kutattunk, oly messzire jutottunk, oly igen alázatosan járulunk elébetek! Hogyha palotában kívántok élni, akkor nyilván jussotok van rá, megszolgáltátok, de mi nem. Mi sötétségben élünk, nincs más gyönyörünk a véren kívül, egyformán torozunk a gyengén, a nyavalyáson és az ártatlanon. Krisztus akaratát cselekedjük, mint ahogyan a Kígyó is Isten akaratát cselekedte meg, amikor az Édenkertben megkísértette Évát.
– Jöjjetek templomunkba – invitált egy másik –, és lássátok az élet fájára tekeredő, szent Kígyót! Fogai szájunkban vannak. Ereje bennünk van. Isten teremtette Őt, mint ahogy Isten teremtette iskarióti Júdást vagy Káint vagy a római gonosz császárokat!
– Ahá, értem! – szóltam közbe. – Mielőtt belebotlottatok a barlang istenébe, a kígyót imádtátok. Ophiták vagytok, kainiták, nasszénusok.
– Ez volt első elhivatásunk – felelte a fiú. – De most a Sötétség Gyermekei vagyunk, kiknek rendeltetése az áldozat és az ölés. Az a küldetésünk, hogy szenvedést okozzunk.
– Ó, Marcion és Valentinus! – sóhajtott Marius. – Nem ismeritek e neveket, ugyebár? Ők ama költői gnosztikusok, kik idestova száz éve feltalálták filozófiátok fertőjét, a dualizmust, azaz hogy a keresztény világban a gonosz ugyanolyan hatalmas lehet, mint a jó!
– De mi tudjuk ezt! – erősködtek egyszerre többen. – Csak ama profán neveket nem ismerjük. De ismerjük a Kígyót, és tudjuk, hogy Isten mit akar tőlünk!
– Mózes fölemelte a Kígyót a pusztában, fel a feje fölé – mondta a fiú. – Még Egyiptom királynéja is ismerte a Kígyót, és a koronájában viselte.
– Rómában eltöröltetett a nagy Leviátán története – vette át a szót a nő. – Kigyomlálták a szent könyvekből. De mi ismerjük!
Most előlépett egy alacsony termetű, szürke szemű férfi, aki mindezidáig hallgatott, és parancsoló tekintéllyel szólította meg Mariust:
– Te ősi igazságokat őrzöl – mondta –, és káromlásra használod őket. Mindenek tudnak rólad. Észak erdőiben is hallották híredet a szőke Sötétség Gyermekei és tudják, hogy Krisztus születése előtt valamely fontos titkot loptál el Egyiptomból. Sokan jártak már erre, hogy pillantást vethessenek rád és az asszonyra, majd rémülten iszkoljanak.
– Igen bölcsen tették –, mondta Marius.
– Mit találtál Egyiptomban? – kérdezte a nő. – Ma keresztény szerzetesek laknak a régi termekben, amelyek valaha a vérivók fajzatáé voltak. A szerzetesek nem tudnak rólunk, de mi mindent tudunk róluk és rólatok. Írás volt ott, titkok voltak, miszerint immár általunk valósul meg az Isten akarata.
– Nem volt ott semmi – felelte Marius.
Megint a nő beszélt: – Hagytak hátra a héberek valamit, amikor kivonultak Egyiptomból, amikor Mózes szétválasztotta a Vörös-tengert? Miért emelte föl Mózes a kígyót a pusztában? Tudják, hányan vagyunk? Majdnem százan. Bejárjuk a messzi Északot, a Délt, és a Keletet is, oly földeket, hogy azt el se képzelhetitek! Láttam Mariuson, hogy le van sújtva.
– Nagyon helyes – ragadtam magamhoz a szót –, immár felfogjuk, mit akartok, és milyen alapon képzelitek, hogy mi adhatjuk meg ezt nektek. Kérlek benneteket, hogy távozzatok a kertbe, hadd beszéljünk egymással. Tiszteljétek házunkat. És ne bántsátok szolgáinkat.
– Álmunkban sem tennénk ilyet.
– És hamarosan visszajövünk.
Kézen ragadtam Mariust, és leráncigáltam a lépcsőn.
– Hová mégy? – suttogta. – Minden képet zárj ki az agyadból! Semmit sem szabad kilesniük!
– Nem lesik ki – biztosítottam – és onnan, ahol állunk, hallani sem fogják, miről beszélünk.
Megértette, mit akarok. Bevezettem a sohasem változó Anya és Apa szentélyébe, magunkra csuktam a sziklaajtót.
A királyi pár trónja mögé vonszoltam Mariust.
– Valószínűleg hallják a Szülők szívverését – súgtam a legleheletesebb suttogással –, de a mi hangunkat talán nem szűrik ki a lüktetésből. Meg kell ölnünk őket, poruk se maradjon.
Marius elhűlt.
– Nézd, tudod, hogy ezt kell tennünk! – erősködtem. – Végeznünk kell minden hozzájuk fogatóval, aki valaha is a közelünkbe merészkedik. Mitől rendültél meg ennyire? Készülj! A legegyszerűbb, ha feldaraboljuk, aztán elégetjük őket.
– Ó, Pandora – sóhajtotta.
– Marius, miért hőkölsz?
– Én nem hőkölök, Pandora – mondta –, csak látom, amint visszafordíthatatlanul megváltoztat egy ilyen cselekedet. Hogy szomjúságból öljek, mert élnem kell, hogy valaki gondozza azokat, akiket őrizni kell, igen, ezt már számtalanszor megtettem. De hogy hóhér legyek? Olyan, mint a keresztényeket égető császárok? Hogy háborút indítsak e faj, e rend, e kultusz vagy akármicsoda ellen, hogy ez legyen az elvi álláspontom?
– Menj már, nincs választásunk. Sok díszkard lóg a szobában, ahol alszunk. A nagy görbe fringiákat kell választanunk. És a fáklyát. Oda megyünk hozzájuk, elmondjuk, mennyire fájlaljuk, hogy ezt kell tennünk, aztán nekik!
Nem válaszolt.
– Marius, engeded elmenni őket, hogy aztán mások is jöjjenek utánuk? Egyetlen biztonságunk, ha elpusztítunk minden vérivót, aki valaha is megtalál bennünket és a királyi párt.
Otthagyott és az Anya elé állt. Akasa szemébe nézett. Tudtam, hogy most némán beszél a királynéhoz. És azt is tudtam, hogy Akasa nem felel.
– Van még egy lehetőség – mondtam. Integettem, hogy jöjjön vissza Szülők mögé. Itt valahogy biztonságosabbnak éreztem a fondorkodást.
– Mi az? – kérdezte.
– Add oda nekik a királyt és a királynét. Akkor szabadok leszünk. Ők bizonyára vallásos rajongással fognak vigyázni a Szülőkre, akik idővel talán még azt is megengedik, hogy igyanak...
– Hallatlan! – mondta.
– Pontosan így érzem én is. Sohasem tudhatnánk, biztonságban vagyunk-e. Ők pedig természetfölötti patkányseregként árasztanák el a világot. Tehát van harmadik terved?
– Nincs, de készen állok. Egyszerre használjuk a kardokat és a tüzet. Tudsz olyat hazudni nekik, ami elbűvöli őket, miközben fegyverrel és fáklyával közeledünk hozzájuk?
– Hát persze! – mondtam.
Bementünk a fülkénkbe, és fogtuk a borotvaélesre fent, nagy, görbe kardokat, amelyek az arabok sivatagi országából származtak. Újabb fáklyát gyújtottunk arról, amely a lépcső aljában égett, aztán fölhágtunk a fokokon.
– Jöjjetek hozzám, gyermekek! – szóltam fennhangon. –Jöjjetek, mert amit feltárandók vagyunk, ahhoz szükség van e szövétnek világára, és hamarosan azt is megtudjátok, mire való a kard. Mily jámborak vagytok!
Megálltunk előttük.
– Mily fiatalok vagytok! – folytattam. A hirtelen vakrémület egymáshoz kergette őket. Ily módon annyira megkönnyítették a dolgunkat, hogy percek alatt végeztünk: lángra lobbantva ruháikat, kaszabolva tagjaikat, befogván fülünket szánalmas jajveszékelésükre.
Még sose használtam teljes erőmet, fürgeségemet, akaratomat úgy, ahogy ellenük. Részegítő volt sarabolni őket, beléjük nyomni a fáklyát, addig vágni őket, amíg élettelenül estek össze. Meg nem is akartam, hogy szenvedjenek.
Ugyanis olyan fiatalok voltak, oly igen ifjak vérivóknak, hogy meglehetős időbe telt, amíg hamuvá égethettük csontjaikat.
De aztán csak elvégeztük. Álltunk a kertben, koromtól szennyes ruhában, Marius és én; figyeltük a hajladozó füvet, a tekintetünkkel tettünk róla, hogy szerteszét fújja a hamvakat a szél.
Marius hirtelen elfordult tőlem, otthagyott, és lesietett a lépcsőn az Anya szentélyébe.
Rémülten rohantam utána. Markolta a fáklyát meg a véres kardot – ó, hogy véreztek! –, és farkasszemet nézett Akasával.
– Ó, szívtelen Anya! – suttogta. Arcát korom és vér mocskolta. A fáklyát nézte, aztán föltekintett a királynéra.
Akasa és Enkil egy rezzenéssel sem mutatták, hogy tudomásuk lenne a föld színén lezajlott mészárlásról. Nem látszott rajtuk helyeslés, hála, semmiféle jele a tudatosságnak. Nem lehetett leolvasni róluk, hogy tudatában lennének a lángoló szövétnek jelentőségének, vagy Marius gondolatainak.
Ez volt Marius vége. Így lett vége annak a Mariusnak, akit ismertem és szerettem.
Úgy döntött, nem hagyja el Antiokheiát. Én a menés mellett kardoskodtam, hogy vigyük innen a Szülőket, induljunk vakmerő kalandokra, nézzük meg a világ csodáit.
Ő azonban azt mondta, nem. Neki egyetlen kötelessége van, mégpedig az, hogy lesben várja a többieket, addig, amíg nem végzett valamennyivel.
Hetekig nem szólt és nem mozdult, hacsak életre nem ráztam, aztán pedig könyörgött, hogy hagyjam békén. Csak azért kelt ki a koporsóból, hogy szövétneket-kardot fogjon, és várjon.
Egyre elviselhetetlenebb lett. Hónapok teltek el így. – Meg fogsz tébolyodni! – mondtam. – El kellene vinnünk őket innen!
Így kiáltottam bolondságomban egy éjszakán, amikor nagyon dühös és magányos voltam; – Bárcsak megszabadulhatnék tőlük és tőled! – Majd elmentem a házból, és három éjszakán át nem jöttem haza.
Sötét, biztonságos búvóhelyeken aludtam, amelyeket könnyű volt kialakítanom. Valahányszor eszembe jutott Marius, mindig úgy láttam, amint mozdulatlanul ül, nagyon hasonlatosan a Szülőkhöz, és ilyenkor megrémültem.
Csak ismerte volna az igazi kétségbeesést! Csak egyszer került volna szembe azzal, amit ma úgy hívunk: „az abszurd!” Csak egyszer kellett volna belenéznie a semmibe! Akkor nem gyávította volna el az a vérontás.
Végül egy reggelen, közvetlenül napkelte előtt, amikor megbízható rejtekhelyemen lapultam, különös csend hullott Antiokheiára. Elhallgatott a lüktetés, amely végigdobogta antiokheiai napjaimat. Találgattam, hogy ugyan mi lehet ez? De hát még bőven volt időm megtudni.
Végzetesen elszámítottam magamat. A villa üresen állt. Marius nappalra szervezte a szállítást! Fogalmam sem volt róla, hová ment! Elvitt mindent, ami az övé volt, de aggályosan őrizkedett hozzányúlni az én dolgaimhoz.
Akkor hagytam cserben, amikor a legnagyobb szüksége volt rám. Körbe-körbe járkáltam az üres szentélyben, ahol sikoltozásomat verték vissza a falak.
Marius soha többé nem tért vissza Antiokheiába. Még levél sem jött.
Hat hónap után feladtam, és elmentem.
Mint te is tudod, a bigott keresztény vámpírok persze nem haltak ki, csupán akkor szakadt végük, amikor jött, prémes piros bársonyban, a káprázatos Lestat, és kifigurázta hiedelmeiket. Ez az Ész korában történt. Marius akkor fogadta Lestatot. Ki tudja, milyen vámpírszekták léteznek még?
Ami engem illet, én addigra ismét elveszítettem Mariust.
Csupán egyetlen drága éjszakára láttam, százegynéhány évvel ezelőtt, és természetesen évezrednél is több idővel az után, hogy összeomlott az úgynevezett „antik világ.”
Láttam őt! XIV Lajos, a Napkirály gyarló, cifra korában történt. Udvari bálon voltunk Drezdában. Szólt a zene, félénken ismerkedő spinét, lant, hegedű szolgáltatta az aláfestést a mesterkélt táncokhoz, amelyekben jóformán más sem volt, mint körbe-körbe járás és hajlongás.
Akkor egy terem túlsó végében hirtelen megláttam Mariust!
Már hosszabb ideje figyelt. A legtragikusabb és a legszerelmesebb mosollyal mosolygott rám. Hosszú, fürtös parókát viselt, amelyet a hajával egyező színűre festettek, karcsúsított derekú bársony kabátot, és rengeteg csipkét, amit a franciák annyira kedveltek. A bőre aranyszínű volt, tehát megéghetett. Hirtelen tudtam, hogy valami borzasztót kellett elszenvednie. Ujjongó szerelem töltötte el kék szemét, és anélkül, hogy változtatott volna hanyag tartásán – a spinétre könyökölt –, csókot dobott felém.
Nem hittem a szememnek. Valóban ő van itt? És én vagyok-e, aki itt ül, mélyen kivágott, halcsontos ruhaderékban, rafináltan fölcsippentett, több rétegű, abroncsos szoknyákban? Akkori bőröm mesterséges csinálmánynak tűnt. Hajamat szakértő kézzel formálták díszes toronnyá.
Nem érdekeltek a halandó kezek, amelyek gúzsba kötöttek. Hagytam, hogy ebben a korban egy kegyetlen ázsiai vámpír vezetgessen, akit egyáltalán nem szerettem. Beleestem az asszonyok örök csapdájába: semmire sem kötelezett, fitogtatott ékességül szegődtem egy hímhez, akinek összes fárasztó verbális vicsorgása mellett is volt elegendő ereje, hogy átsegítsen kettőnket az időn.
Az ázsiai éppen egy emeleti hálószobában szívta le ráérősen a nagy gonddal kiválasztott áldozatot.
Marius odajött hozzám, megcsókolt, átölelt. Behunytam a szememet.
– Ez Marius! – súgtam. – Valóban Marius!
– Pandora! – mondta. Hátralépett, hogy jobban láthasson. – Pandorám!
A bőre megégett. Halvány sebhelyek. De már azok is eltűnőben. Kivezetett a táncparkettre! Tökéletes megtestesülése volt egy emberi lénynek. Végigkalauzolt a tánclépéseken. Alig kaptam levegőt. Száz éve? Ezer? Már nem tudtam, miközben arcától részegen utánoztam cirkalmas fordulatait. Hirtelen tudni akartam mindent, hogy hol járt, mi történt vele. Nem volt hatalma fölöttem a kevélységnek vagy a szégyennek. Látja vajon, hogy kísértete vagyok a nőnek, akit ismert? – Te vagy az én lelkem reménye! – súgtam.
Gyorsan elrabolt onnan. Hintó repített palotájába. Csüngtem rajta, ő pedig elárasztott csókjaival.
– Te! – mondta. – Az én álmom, az én kincsem, amit ostobán eldobtam, hát itt vagy, kitartottál!
– Láthatod, hogy én vagyok – feleltem keserűen. – Mivel pedig fölemeled a gyertyát, szinte látom erőmet is a tükörben.
Hirtelen hangot hallottam, ősrégi, rettenetes hangot. Akasa szívverését, Enkil szívverését.
A hintó megállt. Vaskapu. Szolgák.
A palota tágas volt, divatos, egy gazdag nemesember hivalkodó rezidenciája.
– Itt van az Anya és az Apa? – kérdeztem.
– Ó, igen, változatlanul. Tökéletesen megbízható, örökös hallgatásban. – Hangja mintha dacolni akart volna az iszonyattal.
Nem bírtam! Menekülnöm kellett az Anya szívhangja elől! Láttam magam előtt a megkövült Királyt és a Királynét.
– Ne! Vigyél innen! Nem bírok bemenni, Marius! Nem bírom látni őket!
– Pandora, el vannak rejtve a palota alatt. Nem szükséges rájuk nézned. Nem fogják tudni. Pandora, ugyanolyanok!
Ó! Ugyanolyanok! Elmém veszélyes terepen nyargalt vissza az első, magányos, halandó éjszakákhoz Antiokheiában, annak az időnek a későbbi győzelmeihez és vereségeihez. Ó! Akasa ugyanaz! Attól féltem, hogy sikoltozni kezdek, és nem bírom abbahagyni.
– Jó – mondta Marius. – Oda megyünk, ahová akarsz.
Megadtam a kocsisnak rejtekhelyem címét.
Rá se bírtam nézni Mariusra, aki vitézül ragaszkodott a boldog egymásra találás látszatához. Tudományról és irodalomról beszélt, Shakespeare-ről, Drydenről, az őserdőkkel és folyamokkal teli Újvilágról. Ám hallatszott a hangja mögül, hogy az öröm elszivárog belőle.
Vállába temettem az arcomat. Amikor a hintó megállt, kiugrottam, és repültem kis házam ajtajához. Visszanéztem. Marius az utcán állt.
Szomorú és fáradt volt. Lassan bólintott, és belenyugvó mozdulatot tett.
– Kivárhatom? – kérdezte. –Van remény, hogy megváltoztatod az álláspontodat? Itt fogok várni mindörökké!
– Nem az én álláspontom! – feleltem. – Ma éjszaka távozom ebből a városból. Felejts el. Azt is felejtsd el, hogy láttál!
– Szerelmem – szólt halkan. – Egyetlen szerelmem.
Berohantam a házba, becsaptam az ajtót. Hallottam, amint a hintó elrobog. Úgy őrjöngtem, ahogy utoljára halandó koromban: öklömmel vertem a falakat, miközben igyekeztem, hogy ne engedjem szabadjára hatalmas erőmet, és próbáltam magamba nyelni a vonítást és jajgatást, ami kikívánkozott belőlem.
Végül az órára néztem. Három óra maradt hajnalig.
Leültem az asztalhoz, és írtam neki:

Marius!
Hajnalban Moszkvába visznek bennünket. Ugyanebben a koporsóban, amelyben fekszem, mérföldeket fogok utazni az első napon. Marius, kábult vagyok. Nem kereshetek menedéket a házadban, ugyanazon fedél alatt, ahol az ősök vannak. Kérlek, Marius, gyere Moszkvába! Segíts, hogy megszabaduljak ebből a kínos helyzetből! Később még ítélkezhetsz és pálcát törhetsz felettem. Szükségem van rád, Marius, addig fogok vadászni a cári palota és a főszékesegyház környékén, amíg jössz. Marius, tudom, hogy most én késztetlek hosszú utazásra, de kérlek, akkor is gyere! Rabszolgája vagyok e vérivó akaratának.

Szeretlek:
Pandora

Lerohantam az utcára, siettem Marius háza felé, megpróbáltam rátalálni az útra, amelyre ostobaságomban nem figyeltem oda.
De mi lesz a szívdobogással? Hallani fogom azt a kísérteties hangot! El kell rohannom mellette, át kell rohannom rajta, addig, amíg odaadhatom Mariusnak ezt a levelet, amíg talán megragadhatja csuklómat és elhurcolhat valamilyen biztos helyre, és még hajnal előtt megszöktethet az ázsiai vámpír mellől, akinek foglya vagyok.
Feltűnt ugyanaz a hintó, vérivó társamat hozta a bálról.
Azon nyomban megállt és kiszállt értem.
Félrevontam a kocsist. – Az az ember, aki hazahozott –, mondtam. – Elmentünk a házába, egy hatalmas palotába.
– Igen, Marius grófhoz – felelte a kocsis. – Épp most vittem haza.
– El kell vinnie hozzá ezt a levelet! Siessen! El kell mennie a házához, és a tulajdon kezébe kell adnia! Mondja meg neki, hogy nekem nem volt pénzem, ezért neki kell kifizetnie magát, ragaszkodom hozzá, hogy mondja meg. Ő fizetni fog. Mondja, hogy Pandora küldte a levelet! Meg kell találnia!
– Kivel beszélsz? – kérdezte ázsiai társam.
Intettem a kocsisnak, hogy menjen. Gyorsan! Társam persze fel volt háborodva. De a hintó akkor már elrobogott.
Kétszáz év múlva tudtam csak meg az egyszerű igazságot, hogy Marius sohasem kapta meg a levelet.
Visszatért a házába, becsomagolt, és a következő este mély szomorúsággal távozott Drezdából. Csak késve találta meg a levelet, mint Lestatnak mesélte, a „tömött utazótáska aljára elkeveredett papírfecnit”, ahogy ő nevezte.
Mikor láttam viszont?
Ebben a modern világban. Amikor az ősi királyné fölkelt trónusáról, és megmutatta bölcsességének, akaratának és hatalmának korlátjait.
Kétezer évvel később, a mi huszadik századunkban, amely zsúfolásig van római oszlopokkal, szobrokkal, posztamensekkel és peristyliumokkal, amelyben számítógépek és meleget árasztó televíziók zúgnak, amelyben Cicerót és Ovidiust kínál minden közkönyvtár, királynőnk, Akasa, meglátta legkorszerűbb és legbiztonságosabb szentélyének televíziójában Lestatot, mire felébredt, és úgy döntött, hogy uralkodni fog, mint istennő, nemcsak rajtunk, de az egész világon.
A legveszedelmesebb órában, amikor Akasa azzal fenyegetőzött, hogy valamennyiünket elpusztít, ha nem engedelmeskedünk – és már le is mészárolt sokakat –, Marius szólt hozzá józan értelemmel, bölcselemmel, derűlátással, ő próbálta csitítani, ő terelte el az Anya figyelmét, ő késleltette a gyilkos szándékot addig, míg betoppant egy ősi ellenség, hogy beteljesítsen egy ősi átkot, és ősi egyszerűséggel lesújtsa a királynét.
Mit tettél velem, David, mikor addig ösztökéltél, míg megírtam ezt a történetet?
A te érdemed, ha restellem magamat az eltékozolt évekért. A te érdemed, ha belátom, hogy nem volt az a sűrű sötétség, amely kiolthatta volna bennem a tudást, hogy ismerem a szeretetet, a halandók szeretetét, akik a világra hoztak, és a saját szeretetemet a kőből faragott istennők iránt, Marius iránt.
Ahová nézek, mindenütt a szeretet jeleit látom, a Boldogságos Szűz, a Kisjézus, a Megfeszített képe mögött, Ízisz emlékeimben élő, bazalt alakmása mögött. Látom a szeretetet az emberi küzdésben. Cáfolhatatlan bizonyossággal látom mindenben, amit emberek alkottak, költészetben, festészetben, zenében, abban, ahogy egymást szeretik, és nem hajlandók elfogadni, hogy szenvedés az ember osztályrésze.
És mindenekfölött látom a világ alakulásában, amely túlragyog minden művészetet. Ennyi szépség nem halmozódhatott fel puszta véletlenségből.
Szeretet. De honnan jön ez a szeretet? Miért titkolja a forrását ez a szeretet, amely esőt csinál, fákat alkot, csillagokat hint szét a fejünk fölött, úgy, ahogy egykor az isteneknek és istennőknek tulajdonították?
Szóval Lestat, a kópé királyfi fölébresztette a királynét, mi pedig túléltük pusztulását. Szóval Lestat, a kópé királyfi megjárta a mennyet és a poklot, ahonnan hitetlenséget, iszonyatot, és Veronika kendőjét hozta magával. Veronika, a koholt keresztény név, amely azt jelenti, Vera Ikon, Igaz Kép. Alávettetett Palesztinába, ugyanazokban az években, amikor én éltem, és ott látott valamit, ami megtörte a halandókban az általunk oly igen szeretett képességeket: a hitet és az észt.
El kell mennem Lestathoz, a szemébe kell néznem! Látnom kell, amit ő látott!
Énekeljenek csak az ifjak a halálról, amilyen ostobák.
A legkülönb dolog, ami létezik a nap és az ég alatt, az emberi lélek. Ámulok a jóság apró csodáin, amelyek megtörténnek az emberek között, ámulok a növekvő tudatosságon, az ész kitartásán minden babonával és kétségbeeséssel szemben. Ámulok az emberi szívósságon.
Már csak egy történetet kell elmondanom. Magam sem tudom, miért akarom lejegyezni. Talán mert érzem, hogy te, a szellemeket látó vámpír, meg fogod érteni, és esetleg azt is megérted, miért nem rendültem meg tőle.
Valamikor a hatodik században – vagyis félezer évvel Krisztus születése után, háromszáz évvel az után, hogy elhagytam Mariust – elmentem csavarogni a barbár Itáliába, amelyet rég elfoglaltak az osztrogótok.
Majd újabb törzsek csaptak le rájuk, égettek, fosztogattak, elrabolták a régi templomok köveit.
Olyan volt odamennem, mintha eleven szénen járnék.
Ám Róma még harcolt, énképével, elveivel próbált összeolvasztani pogányt és keresztényt, hogy egy kis nyugta legyen a barbár portyáktól.
Még mindig létezett a római szenátus. Az összes intézmények közül épp ez maradt fent.
Csak nemrég végeztek ki egy tudóst, aki ugyanarról a tőről sarjadt, mint én, a rendkívül művelt Boéthiust, aki egyformán tanulmányozta a régieket és a szenteket, ám ő előbb még megajándékozott bennünket egy nagyszerű könyvvel. Akármelyik könyvtárban megtalálhatod. Természetesen A filozófia vigasztalásá-ról beszélek.
Saját szememmel kellett látnom a romos Forumot, Róma fölégetett, kopár dombjait, a disznókat és a kecskéket, amelyek ott legeltek, ahol valaha Cicero szólt a sokasághoz. Látnom kellett a mindenkitől elhagyatott ínségeseket, akik az életben maradásért küzdöttek a Tiberis partján.
Látnom kellett a bukott klasszikus világot. Látnom kellett a keresztény templomokat és kápolnákat.
Főleg egy tudóst kellett látnom. Boéthiushoz hasonlóan ő is régi római családból származott, Boéthiushoz hasonlóan ő is olvasta a klasszikusokat és a szenteket. Olyan ember volt, aki az egész világgal levelezett, még az angliai tudós Bedával is.
Monostort épített, az alkotóerő és a derűlátás fároszát a romlás és a háború közepette.
Természetesen a tudós Cassiodorus volt ez az ember, akinek monostora az itáliai csizma sarkának hegyében, a zöldellő calabriai paradicsomban állt.
Tervemnek megfelelően kora este érkeztem oda, amikor olyan volt, akár egy fényesen kivilágított, apró város.
A szerzetesek lázas hévvel másoltak a Scriptoriumban.
És az éjszakára tárva-nyitva álló cellában ült és írt a jó kilencven esztendős Cassiodorus személyesen.
Túlélte a barbár politikát, amely pusztulást hozott barátjára, Boéthiusra, szolgálta Theodorik császárt, az ariánus osztrogótot, megélte, hogy visszavonulhasson a közszolgálattól, odáig élt, hogy megépíthesse álmát, ezt a monostort, levelezhessen az egész világ szerzeteseivel, megossza velük azt, amit a régiekről tudott, őrizhesse a görögök és a rómaiak bölcsességét.
Valóban ő volt az utolsó ókori, ahogy egyesek mondják? Az utolsó, aki egyaránt olvasott latinul és görögül? Az utolsó, aki egyformán tudta méltányolni Arisztotelészt és a római pápaság dogmáját, Platónt és Szent Pált?
Akkor nem tudtam, hogy ily tisztelettel őrzi majd meg az emlékezet. És azt sem tudtam, hogy milyen hamar elmerül a feledésbe!
Vivarium az építészet diadala volt a hegyoldalban. Voltak szikrázó halastavai, amelyekről a nevét kapta. Volt keresztény temploma a kötelező kereszttel, hálótermekkel várta a fáradt utazót. Könyvtára bővelkedett az én korom klasszikusaiban, és evangéliumokban, amelyek mára elvesztek. A föld bőven termett a monostornak, fái gyümölcsöktől roskadoztak, mezői gabonát lengettek.
Mindezt a szerzetesek gondozták, akik egyébként éjjel-nappal másolták a könyveket a hosszú Scriptoriumban.
Méhkasok álltak a szelíd holdfényben úszó hegyoldalon, méhkasok százai, amelyek mézet adtak a szerzeteseknek az ételhez, viaszt a szentelt gyertyákhoz, méhpempőt a kenetekhez. A méhkasok ugyanakkora területet foglaltak el Vivariumban, amekkora a gyümölcsös vagy a szántóföld volt.
Lestem Cassiodorust. Sétáltam a méhkasok között, szokásom szerint álmélkodva a méhek megmagyarázhatatlan szervezettségén. Jóval előbb ismertem titkaikat, táncukat, vadászatukat a virágporra és szaporodásukat, semhogy a halandók megértették volna.
Ahogy indultam volna a méhkasoktól Cassiodorus mécsesének távoli fároszához, hátrafordultam, és megláttam valamit.
Valami összegyűjtötte magát a méhkasokból, valami hatalmas, láthatatlan és erőteljes, amit egyszerre éreztem és láttam. Nem féltem, csupán pillanatnyi reménykedő szikra pattant bennem, hogy új lény jött a világra. Nem vagyok szellemek látója, sohasem voltam.
Ez az erő magukból a méhekből emelkedett a magasba, az ő szövevényes tudásukból, megszámlálhatatlan éteri mintájukból, mintha véletlenül fejlesztették volna ki, vagy ők töltötték volna el a kifogyhatatlan alkotóerő, a lelkiismeretesség és a szívósság erejével.
Olyan volt, akár az ősi Róma egyik erdei szelleme.
Láttam, amint ez az erő végigszáll a mező fölött. Láttam, amint belebújik a mezőn álló, barátcsuhás madárijesztő testébe, amelyet a szerzetesek fabrikáltak, szemet és mosolygó szájat festve, elnagyolt orrot biggyesztve a fából faragott, gömbölyű, takaros fejre.
Láttam, amint ez a szalmából és fából eszkábált madárijesztő pörögve táncol végig a mezők és a szőlőskertek fölött, amíg oda nem ér Cassiodorus cellájához.
Követtem.
Aztán hallottam néma jajveszékelését. Hallottam és láttam, hogy a madárijesztő a gyász hajlongó, bókoló táncát járja, nem létező fülére szorítva szalmából csomózott kezét. Vonaglott a fájdalomtól.
Cassiodorus meghalt. Békés halált halt nyitott ajtajú, lámpafényes cellájában, az íróasztalánál. Őszen, ősöregen, csendesen borult a kéziratára. Több mint kilencven évet élt. És most meghalt.
Bánatában és gyászában őrjöngve, a madárijesztő ide-oda imbolygott és nyögött, bár hangját nem hallhatta emberi fül.
Én, aki sose láttam szellemeket, csodálkozva meredtem rá. Erzékelte, hogy ott vagyok. Megfordult, és az a szalmából való, rongyos lény – mert annak tűnt – felém nyúlt. Előrelökte karjait, amelyekből kihullott a szalma. Fából faragott feje billegett a gerincét helyettesítő karón. Ó – az – könyörgött, rimánkodott, hogy válaszoljak a legnagyobb kérdésre, amelyet halandók és halhatatlanok föltettek valaha. Tőlem várta a feleletet!
Ismét visszanézett a halott Cassiodorusra, majd lerohant hozzám a füves lejtőn, és áradt, ömlött belőle a nyomorúság, miközben felém nyújtotta karjait. Nem tudom megmagyarázni? Nem tudom valamely üdvtervbe sajtolni Cassiodorus elvesztésének titkát? Cassiodorusét, akinek Vivariuma a méhkasokkal vetekedett eleganciában és dicsőségben? Vivarium gyűjtötte össze ezt a tudatosságot a méhkasokból! Nem tudnám enyhíteni e teremtmény keserveit?
– Vannak iszonyatok ebben a világban – suttogtam –, mely titkokból épül és titkokból él. Ha békét akarsz, térj vissza a kasokhoz; vesd le emberi alakodat, hullj szét, és ereszkedj vissza az elégedett méhek gondolat nélküli életébe, ahonnan fölszálltál.
Dermedt mozdulatlansággal hallgatott.
– Ha megtestesült életet akarsz, emberi életet, kemény életet, hogy térben és időben mozoghass, akkor harcolj meg érte. Ha emberi filozófiát akarsz, akkor küzdj, és tedd magad bölccsé, hogy semmi se ejthessen sebet rajtad. A bölcsesség az erő. Akármi légy is, gyűjtsd össze magadat valamivé, aminek célja van.
– Ám tudj meg valamit: minden csak spekuláció az ég alatt. Hazudik minden mítosz, vallás, filozófia és történelem.
A dolog, amely ugyanúgy lehetett férfi, mint nő, úgy emelte föl szalmából kötözött kezét, mintha be akarná fogni a száját. Elfordultam tőle.
Némán haladtam a szőlőskerten át. Egy kis idő múlva a szerzetesek megtudják, hogy rendfőnökük, géniuszuk, szentjük meghalt munka közben.
Hátranéztem, és meghökkenésemre azt kellett látnom, hogy a szalmabáb megtartotta a két lábon, fölegyenesedve álló ember alakját, és engem figyel.
– Nem fogok hinni neked! – kiáltottam vissza ennek a szalmaembernek. – Nem társulok veled, hogy megkeressem a választ! De tudj meg valamit: ha olyan szervezett lény akarsz lenni, amilyennek engem látsz, akkor szeresd az emberiséget, szeresd a férfiakat, az asszonyokat és a gyermekeiket. Ne vérből merítsd az erőd! Ne táplálkozz a szenvedésből! Ne emelkedj istenként a zsolozsmázó tömeg feje fölé! Ne hazudj!
Figyelt. Hallgatott. Nem mozdult.
Futottam. Rohantam és száguldottam fölfelé a sziklás lejtőn, Calabria erdein át, hogy minél messzebb legyek. Láttam Vivarium kerengőit, nyeregtetőit, amint holdfényes fenséggel övezik a tenger csillámló öblét.
Soha többé nem találkoztam a szalmaemberrel. Nem tudom, mi volt. Nem akarom, hogy erről kérdezgess.
Azt mondod, szellemek és kísértetek járnak. Tudjuk, hogy léteznek ilyenek. Ám az én életemben az a lény volt az utolsó, amit láttam.
Mire legközelebb elvetődtem Itáliába, Vivarium rég elpusztult. A földrengések az utolsó falát is ledöntötték. Vajon a vandálok fosztották ki, akik a következő hullámát képviselték a toronymagas, tudatlan északiaknak? Vagy egy földrengés okozta romlását?
Senki sem tudja. Vivariumból a levelek maradtak meg, melyeket Cassiodorus küldött másoknak.
Nemsokára istenkáromlónak minősítették a klasszikusokat. Gergely pápa varázslatokról és csodákról írt meséket, mert ez volt az egyetlen mód, amellyel meg lehetett téríteni a babonás északi törzseket, hogy ezerszám vállalják a tömeges kereszteléseket.
Gergely legyőzte a harcosokat, akik fölött Róma sohasem győzedelmeskedett.
Itáliában vaksötétség uralkodik a Cassiodorus halálát követő száz évben. Hogy is fogalmaznak a könyvek? Száz éven át semmit sem lehetett hallani Itáliáról.
Ó, az a csend!
Most pedig, David, mikor az utolsó oldalakhoz értél, nekem is be kell vallanom, hogy elhagytalak. Álnok volt a mosoly, amelynek kíséretében átnyújtottam a noteszeket. Asszonyi furfang, ahogy Marius mondaná. Hazudtam, mikor azt ígértem, hogy holnap este találkozom veled Párizsban. Amikor ezeket a sorokat olvasod, én már nem vagyok Párizsban. Megyek New Orleansba.
Ezt te tetted, David. Átalakítottál engem. Elültetted bennem azt a kétségbeesett hitet, hogy az elbeszélésben rejlik egy árnyalatnyi értelem. Most új energia feszít. A nyelvezetem és az emlékezetem iránt támasztott igényeiddel ismét bemelegítettél az életre. Ismét hiszem, hogy mégis van ebben a világban valami jó.
Meg akarom találni Mariust. A levegő sűrű a halhatatlanok gondolataitól, kiáltásaitól, könyörgéseitől, furcsa üzeneteitől...
Valaki, akit eltávozottnak hittünk, jelenlegi tudomásunk szerint túlélte.
Erős okom van azt gondolni, hogy Marius New Orleansba ment, és nekem ott kell rátalálnom. Meg kell keresnem Lestatot, látnom kell az elbukott kópé királyfit, amint némán és mozdulatlanul fekszik a kápolna kövén.
Jöjj utánam, David! Ne félj Mariustól! Tudom, hogy eljön segíteni Lestatnak! Én ugyanezt teszem.
Gyere vissza New Orleansba!
Még ha Marius nincs ott, akkor is látni akarom Lestatot. Megint látni akarom a többieket. Mit tettél, David? Most már megvan bennem – ezzel az új kíváncsisággal, az odafigyelés, a dal újjászületett, lángoló adottságával együtt – a félelmetes képesség, hogy akarjak és szeressek.
Ha semmi másért nem is, de ezért örökre hálás leszek neked. Jöjjön rám bármilyen szenvedés, te felélesztettél engem. Mondhatsz vagy tehetsz akármit, most már semmivel sem ölheted meg bennem az irántad érzett szeretetet.

VÉGÉ

ANNE RICE VILÁGÁNAK KRONOLÓGIÁJA

kb. i.e. 5500

A Hold Előtti Idő. Maharet és Mekare ősei idáig tudják visszavezetni a Nagy Család boszorkányainak eredetét.

???

A Hold Eljövetele. Ősi legendák szerint a Hold ekkor érkezik meg Föld körüli pályájára árvizektől, földrengésektől és viharoktól kísérve.

i.e. 4000 előtt

Maharet és Mekare (a Nagy Család boszorkányikrei) születése a Kármel-hegyen.

kb. i.e. 4000

Az egyiptomi Akasa királyné és Enkil király lemészároltatja a Kármel-hegy népét, az ikreket pedig erővel Egyiptomba hozatja, hogy megismerje boszorkánytudományukat. Az ikrek nem hajlandóak megosztani tudásukat. Akasa megerőszakoltatja őket Enkil sáfárjával, Haimannal, majd hazaengedi őket. Megszületik Maharet és Haiman gyermeke, Miriam. Akasát és Enkilt meggyilkolják ellenségeik. Amel, egy kísértet, aki valaha ember volt, és ismét anyagi testre vágyik, beleköltözik a haldokló Akasába és halhatatlan vámpírt csinál belőle. Akasa vámpírt csinál Enkilből. Akasa az ikrek segítségét kéri. Az ikrek nem hajlandóak segíteni. Akasa halálra ítéli őket. A kivégzés előtt Akasa vámpírt csinál Haimanból. Haiman vámpírt csinál Maharetből és Mekaréből, és megszökteti őket. A szökevények sok halandóból vámpírt csinálnak, hogy azok felvegyék Akasával és Enkillel a harcot. Végül elfogják Maharetet és Mekaret, és egy-egy kőkoporsóba zárva keletre és nyugatra viszik őket. Később kiszabadulnak, de nem találják meg egymást. A Dél-Amerikába vetődött Mekare barlangfestményeket készít, megörökítve az „Ikrek Legendáját”.

kb. i.e. 3980

Maharet visszatér a Kármel-hegyre, és elmondja Miriamnak vámpírrá válásának történetét. Lánya leszármazottait az egész világon nyomon követve Maharet a Nagy Család krónikása és gondnoka lesz.

kb. i.e. 3780

Maharet lejegyzi a Nagy Család első kétszáz évének leszármazottait, és saját őseinek neveit vissza a Hold Előtti Időig.
A vámpírok a véristenek, termékenységistenek, ligetistenek szerepét játszva elterjednek mindenfelé. Néha háborúznak is egymással. Akasát és Enkilt hosszú időn át rabságban tartják, szipolyozzák a vérüket.

kb. i.e. 3000

Akasa és Enkil egyre kevesebbet mozognak, és végül szótlan mozdulatlanságba dermednek.

kb. i.e. 1030

Erik születése.

kb. i.e. 1000

Maharet vámpírt csinál Erikből.

kb. i.e. 30

Marius születése.

i.e. 15

Lydia (később Pandora) születése.

i.e. 11

Flavius születése.

i.e.5

Lydia első találkozása Mariusszal.
Az Akasát és Enkilt őrző Vén kiviszi őket a napra. A vámpírok világszerte megégnek, és rengetegen elpusztulnak.

i.sz. 4

Egy kelta druida, Mael elrabolja Mariust, hogy ligetistent csináljanak belőle. Az előző vámpír-ligetisten vámpírt csinál Mariusból. Marius megkeresi Akasát és Enkilt, és a gondozójukká válik, Egyiptomból Antiokheiába viszi őket.
Maelből vámpír lesz.
Marius azt tervezi, hogy véget vet a vámpírok céltalan létezésének azzal, hogy elpusztítja Akasát és Enkilt.

19

Lydia a nevét Pandorára változtatja. Akasa úgy intézi, hogy Marius kénytelen legyen szerelméből, Pandorából vámpírt csinálni, és ezzel biztosítja, hogy Marius ne pusztítsa el a vámpírokat.

29

Pandora vámpírt csinál Flaviusból.
A kereszténység térhódításával a vámpíristeneket világszerte gonosznak kiáltják ki. Lassan átveszik helyüket a babonás, vallásos vámpírok, a Sötétség Gyermekei, akik a Sátán szolgáinak tartják magukat. A vámpírok világszerte elfelejtik fajuk eredetét.

222

Pandora és Marius elválnak egymástól. Marius új rejtekhelyre viszi Akasát és Enkilt.

758

A Talamasca megalapítása.

985

Azim tanyát ver a Himalája egyik templomában. A szentélybe érkező zarándokok vérét issza a következő ezer éven keresztül.

kb.1350

A Fekete Halál tombolása alatt Santinóból vámpír lesz.

1495

Armandot rabszolga-kereskedők elrabolják, eladják Mariusnak. Marius tanítani kezdi, hogy majdan halhatatlan társa legyen.

1497

Marius vámpírt csinál Armandból.

1499

A Sötétség Gyermekei Santino vezetésével megégetik Mariust, elrabolják Armandot, Rómába viszik, és áttérítik saját hitükre.

1500

Armand a Sötétség Gyermekei párizsi bokrának vezetője lesz.
Santino nyomtalanul eltűnik.

1730

Gabrielle születése.

1759

Lestat de Lioncourt születése.

1766

Louis de Pointe du Lac születése. 
Lestat New Orleansbe megy. Claudia születése.

1791

Lestat vámpírt csinál Louis de Pointe du Lac-ból.

1794

Lestat és Louis elhagyják a Pointe du Lac birtokot, New Orleans-be költöznek.

1794. szeptember 21.

Lestat vámpírt csinál Claudiából.

1836. szeptember 21.

Claudia egy naplót kap „születésnapjára” Louistól.

1860

Louis és Claudia megpróbálja megölni Lestatot. Lestat nagyon meggyengül, de életben marad. Louis és Claudia Európába mennek az óvilági vámpírok után kutatni. Párizsban megtalálják Armandot és a Vámpírok Színházát. Lestat Louisék után megy Párizsba. Claudia halála. A Vámpírok Színházának leégése. Armand és Louis elhagyják Párizst.

kb.1773

A Talamasca londoni csoportja beköltözik a londoni anyaház épületébe.

1779

Lestat Párizsba megy színészkedni.

1780 tél

Egy ősi vámpír, Magnus, vámpírt csinál Lestat-ból, majd elégeti magát. Lestat vámpírt csinál anyjából, Gabrielle-ből. Párizsban Lestat találkozik Armanddal, és meggyőzi nézeteinek tévességéről. Armand felgyújtja a Sötétség Gyermekeinek otthonát. Lestat és Armand létrehozzák a Vámpírok Színházát.

1780 május

Armand története alapján Lestat keresni kezdi Mariust, üzeneteket hagy neki szerte a világon.
A Sötétség Gyermekeinek helyét mindenhol fokozatosan az új, világi vámpírok veszik át.

1789

Forradalom Franciaországban. Lestat apja New Orleansbe menekül. Marius megkeresi Lestatot, elmondja neki a vámpírok történetét és megmutatja neki Akasát és Enkilt

1862

Lestat visszatér Európából New Orleansbe.
Armand elhagyja Louist. Louis San Franciscóba megy.

1916

David Talbot születése.

1929

Lestat New Orleansben a föld alá vonul aludni és gyógyulni.

1945 után

Egy régész megtalálja Mekare barlangfestményeit Peruban.

1950

Jessica Reeves (a Nagy Család egyik leszármazottja) születése.

1953

Daniel Molloy születése.

1970

Jesse Reeves először találkozik személyesen a Nagy Család gondnokával, Maharettel, de nem tudja meg, hogy ő és társai vámpírok.

1973

Jesse Reeves a Talamascának kezd dolgozni.

1975

Daniel Molloy riporter interjút készít Louis-val. Az interjú anyagából megírja az Interjú a vámpírral c. könyvet. Az interjú után Daniel felkeresi Lestat házát, ahol Armandba botlik. Armand társa lesz.

1976

Anne Rice írói álnév alatt kiadják az Interjú a vámpírral-t.

1981

David Talbot, a Talamasca rendfőnöke megbízásából Jesse Reeves a vámpírok után kezd kutatni. Lestaték régi New Orleans-i házában megtalálja Claudia naplóját, mely a Talamasca birtokába kerül.

1984

Lestat előjön a föld alól. Az Interjú a vámpírral olvasása után zenélni kezd az Elszabadult Lucifer nevű együttessel. Az együttes nevét Lestat, a vámpírra változtatja.

1997. július 5.

David befejezi a Pandora írását.

1998

A Pandora megjelenése.

Megjegyzés:
A fenti kronológia A kárhozottak királynője magyar kiadásában közzétett kronológia bővített változata. A Pandora által nyújtott információn kívül további dátumokat tartalmaz, melyek az első három Vámpírkrónika ismételt, igen aprólékos átnézése során kerültek felszínre. Ezen kutatások tükrében néhány, korában már megadott dátumot is módosítani kellett kisebb mértékben.

Összeállította: Dr. Torkos Attila

1985

Lestat a világ elé tárja a vámpírok történetét a Lestat, a vámpír c. könyvben Anne Rice álnéven. A Lestat, a vámpír elolvasása során Jesse Reeves rádöbben az igazságra Maharettel és a vámpírokkal kapcsolatban. Lestat zenéje hatására Akasa megtöri évezredes mozdulatlanságát. Enkil vérét kiszívja, majd elhagyja Marius rejtekhelyét. A világ vámpírjainak legtöbbjét (köztük Azimot is) felgyújtja. Armand vámpírt csinál Daniel Molloyból. A Lestat, a vámpír koncertje. Maharet vámpírt csinál Jesse Reevesből. Akasa elrabolja Lestatot, vérével nagyon erőssé teszi. Lestattal az oldalán egy jobbára nőkből álló, háborútól mentes világot akar létrehozni a férfiak többségének megölésével. Mekare előkerül, megöli Akasát, és hogy Amelnek, a vámpírok létrehozójának továbbra is anyagi teste legyen, megeszi Akasa agyát és szívét. Maharet elrejti Mekarét.

1985 ősz vége-tél

Lestat hozzákezd A karhozottak királynője c. könyv megírásához.

1986. január

Lestat összebarátkozik David Talbottal. Befejezi A karhozottak királynője írását.

1988

Kiadják a karhozottak királynője c. könyvet Anne Rice álnév alatt.

1994

Megfilmesítik az Interjú a vámpírral-t.

1997. július 5.

David befejezi a Pandora írását.

1998

A Pandora megjelenése.