Brian Daley : Tron


ELSÖ FEJEZET 


A Másik Világ is hatalmas; lakói számára a Rendszer határtalan. 


Az Elektronikus Világ behálózza az egész Földet, és még túl is nyúlik rajta.
Az 
információ számítógépes rendszerekben áramlik, mesterséges intelligenciák


dolgozzák 


fel. A programok összehasonlítanak és kutatnak, leolvasnak és összevetnek;
már 
nélkülözhetetlenné váltak a tudomány, az ipar, a nevelés és az államigazgatás


számára -
legalábbis korunk társadalmában. 
A programok kihívást és szórakozást kínálnak a videojátékokban, melyek


semmiféle 
kockázatot nem jelentenek az emberi felhasználóknak; nevelnek az óvodákban, 
oktatnak az iskolák osztálytermeiben. Kiértékelnek és közvetítenek; gyakran az


ö 


szavuk a döntö. Világuk hatalmas; a felhasználók általában kevesebbet tudnak
róla, 
mint sejtenék. 
A programok csak algoritmusok, mint ahogy az emberi lények is csak vegyi


anyagok 
halmazai. 


A fiú meg a lány a rikító színure festett gép elött álltak, melynek
képernyöjén tarka 


színek fénymozaikja táncolt. Kitunöen játszották a videojátékot, ravaszul,
fürgén és 


ésszel; a játék cseles fogásainak elsajátítása jó szórakozás volt, ám
szorgalmas munkát 


és jókora odaadást igényelt. A képernyön digitalizált alakok háborúztak,
gyilkos 


energiakorongokkal hajigálva egymást... 


Valahol másutt - jóval közelebb, mint a fiú meg a lány hitte volna, és mégis 



elképzelhetetlenül távol - két Harcos nézett egymással farkasszemet a


Játékmezön, a 
Rendszerben. Az alakjuk emberi volt, de világítottak, az egyik pirosan, a
másik kéken. 


Korongjukat halálhozó dobásra készen tartották, éberen figyelve a másikat.


Szoros, 
kerekített feju sisakot viseltek, amely szabadon hagyta az arcukat, s térdig
érö csizma 


volt rajtuk. Vállukat és karjukat páncél takarta. A páncél valami


futurisztikus 
csúcstechnológia robotizált termékének tunt. Testüket fényminta hálózta be, a
vibráló 


vonalak külsö áramkörökre emlékeztettek. A kék harcos neonfényu áramköre 


világosabb kékben sziporkázott, mint testének többi része; ellenfeléé
melegebb 
narancssárgában ragyogott. 
Az aréna csak egy volt a sok közül a Játékmezö néven ismert Tartományban. A 
harcosok léptékével mérve több száz láb volt az átméröje. A magasba ívelö


falak, amik 


körülvették, teljesen simák voltak, s fénylö csíkok és panelek osztották
egybevágó 
téglalapokra öket. A padló mértanilag hibátlan négyzetekböl állt, amiket


lüktetö 
fénnyel égö vonalak határoltak. A Harcosok hozzá voltak szokva fantasztikus 
környezetükhöz; nem sok figyelmet pazaroltak rá. Csak várakoztak éberen, 
korongjukat hüvelyk- és mutatóujjuk között egyensúlyozva. 
A Piros Harcos hirtelen megmozdult, s a lecsapó vipera fürgeségével dobott.


Pörgö 


korongja, mely saját, aranyló fénnyel izzott, süvítve hasította a levegöt az
ellenfél felé. 
A másik megpróbált kitérni, és hárítani a támadást a saját fegyverével. ám a


Piros 


dobása gyors volt és ügyes. A Kéknek nem sikerült kivédenie, és a korong
eltalálta. 
Elképesztö erövel szabadult fel a fegyverbe zárt energia, nekicsapta a Kék


Harcost a 
Játékmezönek. A korong piros fénye túlragyogta a Harcos kék izzását, s lassan 
elborította a fekvö alakot. A vesztes fél pillanatok alatt elhalványult, teste



szétbomlott, 
elektronikus zörejekké hullott szét. 
Mikor a folyamat befejezödött, a Kék Harcosnak nyoma sem maradt. 


Messze-messze a Játékmezötöl a fiú a lányhoz fordult; bosszantotta, hogy
ilyen 


könnyen legyözték. 


-Játszunk még egyet? 
úgy érezte, most már kielemezte a lány technikáját, és ezúttal biztosan nyerni
fog. 
A lány vállat vont; kedvelte a fiút, és szeretett incselkedni vele. 


-Jó, ha van még egy negyeddollárosod. 
A pénzérme a játékautomatába került, ahol csatlakozott a többi millióhoz, amit
a 
programok kerestek készítöiknek. Ezek a programok, meg a terep, ahol


játszódtak - az 


ezernyi helyen felállított játékautomaták - a legforradalmibb újítást
jelentették a 
szórakoztatóipar világtörténetében. 
A gép oldalán az ENCOM cég márkajele díszlett, amit egyébként sokfelé lehetett


látni: 
a legkülönfélébb számítógépeken és elektronikus berendezéseken, gyárakon és 
kutatóközpontokon, felhökarcolókon és csekkfüzeteken. Az ENCOM volt az a 
gazdasági nagyhatalom, amely a számítógépes forradalom élére állt, s


nemzetközileg is 
vitathatatlanul vezetö szerepet játszott a mesterséges intelligencia kutatása
terén. 


A Mezön idöközben már másik játék folyt. Leginkább talán a fallabdára
emlékeztetett, 


ám a két ellenfél koncentrikus körök gyurujében állt, melyek a levegöben
lebegtek, és 


ugyanolyan fénnyel izzottak, mint a Harcosok: az egyik kék volt, a másik
piros. 


Mindkét Harcosnál energiacestus volt; hosszú, merökanál alakú kesztyu, ami a
labda 


hajítására és elkapására szolgált. Fölöttük néhány méter széles, tükrözö
felületu korong 



helyezkedett el: nem tartotta semmi, mégis egy helyben maradt. 


A kisebbik Harcos idegesen várt. Joggal feszengett, hiszen Kék volt, azaz
programozó-
hivö. Nem volt hajlandó megtagadni elkötelezettségét azok iránt a misztikus


lények 


iránt, akiket hajdan az egész Rendszer szolgált, ezért arra ítélték, hogy
addig játsszon a 
Játékmezön, amíg el nem pusztul. 
Márpedig ez a pillanat ugyancsak közelinek tunt. A programozó-hivö idegesen 
toporogva várt. Eltökélte magát, hogy megtesz minden töle telhetöt; ez így is


van 


rendjén egy programnál. Csakhogy az ellenfele Sark volt, a Parancsnok
Program. 
Vörös Sark, a legyözhetetlen; Sark, a magas, kegyetlen Harcos, aki olyan


régóta nem 


talált már legyözöre, hogy nem is tartotta számon diadalait. Sark volt a
Rendszer 
nagyura, a Fövezérlö Program közvetlen alárendeltje. Sark feladata - és a


Fövezérlö 


Program elsödleges célja - az volt, hogy nyomtalanul eltöröljék a programozók
iránti 
lojalitást. 
ádáz ábrázata elött bármelyik Harcos meghunyászkodna; minden vonásából 
kegyetlenség sütött. A programok a Rendszer valamennyi tartományában látták


Sark 


gyözelmeit, és jól ismerték a díszes, bordázott sisakot viselö alakot.
Figyelemmel 
kísérték, ahogy kiírtja a Fövezérlö ellenségeit, és tudták, hogy vele


szembekerülni az 
arénában biztos halált jelent. 
A programozó-hivö egyik körgyuruje már eltunt, szétporladt egy korábbi 
labdaváltásnál. Most azonban ismét elhajította sziporkázó fényu labdáját. A


gyilkos 


ereju gócpontba surített energia fölfelé ívelt, lepattant a tükrözö
felületröl, s a 
puskagolyó sebességével száguldott a várakozó Sark felé. Ekkor a vörös aurába 
burkolózó Parancsnok Program megmozdult; könnyed legyintéssel felfogta



cestusában 


a labdát. Arcát torz vicsor csúfította el, mintha azt kérdezné az
ellenfelétöl, csak 
ennyire képes-e. 
Sark nekikészülödött, és dobott. A labda visszapattant a tükörröl. A Kék


látta, hogy ha 


el akarja kapni, át kell ugrania az üres térségen, ahol korábban a
szétégetett 
energiagyuru húzódott - különben újabb körgyurut fog veszíteni. Nekifutásból 
rugaszkodott el. 
Csakhogy a programozó-hivö elszámította magát. Sark elöre tudta, hogyan fog 
reagálni a helyzetre, és erre építette a tervét. A Kéknek épp csak sikerült


átugrania a 


rést. Ahogy ott imbolygott a körgyuru legszélén, a labda telibe találta. A
szerencsétlen 
programozó-hivö pillanatok alatt elektromos impulzusok miriádjává porladt. 
Sark nevetése hideg volt és kíméletlen. A tomboló ereju szenvedélynél, ami az 
ellenfelek legyözésekor fogta el, csak egy nagyszerubb érzést ismert. Gyöznie


kell, 
amilyen gyakran csak lehet; az ellenség porba tiprása bizonyította, hogy ö a 
Parancsnok Program, Sark. áramkörei vérvörös fénnyel felragyogtak, ahogy


lüktetve 
végigáramlottak rajtuk az érzelmek. 
Odafönt hatalmas, csillogó betuk materializálódtak a semmiben: 
GYöZTES: PIROS - SARK!! 
Felnézett diadala kihirdetésére, s élvezettel fürdött a piros fényben. Mély,


vészjósló 
hahotára fakadt. 
Mikor utána végigcsörtetett a Kiképzö Komplexumon, Sark nem nézett se jobbra,


se 
balra. Körös-körül a Piros Elitszázad kemény, veszedelmes Harcosai pihentek 
üldögélve vagy a falnak támaszkodva; egyesek már befejezték a mérközésüket,


mások 


arra vártak, hogy kivonulhassanak a Játékmezöre, és újra megküzdhessenek
Sarkért 
meg a Fövezérlö Programért. Tapasztalt veteránok voltak valamennyien, csak



biztosra 


mentek; keményen edzettek, nem kértek és nem adtak kegyelmet a csatában.
Mikor 
azonban Sark elhaladt mellettük, bizonytalanul fészkelödni kezdtek; így adták


meg a 


tiszteletet szótlanul annak a Harcosnak, aki a legerösebbet is össze tudta
volna 
morzsolni közülük. 
Az egyik Piros megkockáztatott egy könnyed megjegyzést. 


-Sark, öregem! Te forró vagy! 
Sark úgy döntött, hogy nevet egy nagyot. A többi Piros ezt engedélynek vette,
hogy 
csatlakozzon hozzá. Sark pedig tovább lépkedett, hatalma teljes tudatában. 


Sark számára egyetlen érzés volt felemelöbb a Játékmezön tapasztalt


diadalmámornál. 
Itt élte át elöször, roppant hordozósiklója fedélzetén, az emelvényen. Ezen
az 


emelvényen szokott kapcsolatba lépni a Fövezérlö Programmal; innen merítette


az 
energiát, amely muködtette, és hihetetlen eröket biztosított neki. Itt azonban
szó sem 


volt örvénylö hullámokban feltörö harci dühröl; a Fövezérlö Programmal
szemben 


még a nagyhatalmú Sarkot is meglegyintette a félelem fuvallata. 
Megközelítette az emelvényt, fellépett rá, és megragadta a fogantyúkat. A
pódiumot 


korlát szegélyezte derékmagasságban, amit bonyolult muszerek és gazdag


díszítöelemek 
borítottak. A Parancsnok Program a csatlakozókba helyezte csizmás lábát, s
azonnal 


elárasztotta öt az éltetö energia szédítö folyama. Az áramkörei csak úgy
szikráztak töle. 


A Fövezérlö Program beszélt hozzá. Dallamos hangja mindenfelöl betöltötte az 
emelvényrekeszt, s ez csak megerösítette Sark hitét az FVP mindentudóságában
és 


mindenhatóságában. Mivel ö maga is olyan lény volt, akinek élete értelmét a
hatalom 



jelentette, a Piros Harcos felismerte benne a gazdáját. Minden rendelkezésére
álló 


eszközzel igyekezett elnyerni az FVP kegyét, amit nagyra tartott, ugyanakkor
azonban 


meg is félemlítette. 


-Kezdesz brutális lenni, Sark. Brutális és fölöslegesen szadista. 
Az egész sikló belevibrált a szavakba. A csatlakozók izzottak az energiától.
amit Sark 
mohó kortyokban szívott magába; a szeme üveges volt, akár a kábítószereseké. 


-Köszönöm, Fövezérlö - Az istensége elégedett vele. Sark melle csak úgy
dagadt a 
büszkeségtöl. 


-Lehet, hogy hamarosan elkapunk néhány katonai programot - folytatta a
Fövezérlö. -
Érdekel a dolog? 
Sark figyelme megoszlott az energiafelvétel eksztázisa meg a kérdés között. 


-Hogyne. Szeretném összemérni magam egyikkel-másikkal - Lehunyta a szemét,
és 
mohón fontolóra vette, micsoda kihívást jelentenének a legújabb programok,
amiket a 


Fövezérlö a Központi Hírszerzö Irodától, a Szövetségi Nyomozóhivataltól és


más 
kormányszervektöl fog be. - Jól jönne már egy kis változatosság. Az utóbbi
idöben ön 


csupa könyvelöprogramot küldött nekem, meg hasonló habostortákat. Melyik 
fegyvernemtöl lesznek? 


-A légierö Stratégiai Központjából - jött a válasz. A Piros Harcos
árnyalatnyi 
büszkeséget érzett benne. 


-Nagyszeru - ismerte el Sark, még inkább elámulva. Azok között a programok
között 
lesznek egypáran, akik belátják, hogy a Fövezérlönek igaza van, és nem
pazarolják a 


huségüket értelmetlenül a programozókra. Ami viszont a többit illeti... 


Sark szilaj gondolatai jólesön elidöztek azon, hogy mit fog csinálni a
többivel. 



Sark titáni, csillogó hordozósiklója a Játékmezö Kiképzö Komplexuma fölött


lebegett. 
A Rendszer léptékével mérve legalább hétszáz méteres volt. A föfedélzete lapos
volt, 


mint egy anyahajó repülöfedélzete. A jármu keresztmetszete háromszög alakú


volt, bár 
páncélzata, a konvex külsö burok meg a díszítöelemek ezt némileg leplezték.
Az 


oldalából állt ki a híd felépítménye, amit valósággal elleptek a különféle 
érzékelöantennák; egyesek rögzítve voltak, mások csuklós tengelyen forogtak. 
Messze odalent, magában a Komplexumban, egy hosszú, gyér megvilágítású


folyosón, 


amely mélyen a Játékmezö alatt húzódott, két tagbaszakadt ör egy ijedt,
zavart 
programot kísért a börtönbe. Alacsony, pufók kereskedelmi program volt, 
határozottan sebezhetönek látszott. Ennek ellenére kénytelen volt magára


ölteni a 


kényszersorozott Harcosok vértezetét és féltunikáját. Az állományörök arcát
csaknem 
teljesen eltakarta a csuklya; egyenruhájuk eltúlozta a vállszélességüket. 
Energiabotokkal voltak felfegyverezve; a szerencsétlen fogoly már kóstolót


kapott 


belöle, mire képesek ezek a botok, úgyhogy nem tanúsított ellenállást. De
azért tovább 
hangoztatta az igazát. 


-Nézzék, ez valami tévedés lesz! Én csak egy átalány-nyilvántartó program
vagyok! 
Kölcsönökkel és kamatos kamattal foglalkozom; nem tudok játszani ezekben a 
videojátékokban! 
Az ör válasza kaján és cinikus volt; nem elöször hallott már hasonló
tiltakozást. Milyen 


hamar szét tudnak hullani ezek a fickók, amikor a Fövezérlö kiragadja öket 
megszokott, békés környezetükböl! 


-Dehogynem tudsz, kisöreg! - fuvolázta az ör. - Én mondom neked, pedig nekem
van 
szemem hozzá: született atléta vagy! - Jókorát lökött a programon. - Na
gyerünk! 



A fogoly, Crom újra próbálkozott. 


-Viccel? Én? Kifulladok, ha le kell szaladnom, hogy ellenörizzem az
elszámolásokat -
úgy tunt, az ör nem különösebben törödik vele. Crom elborzadt a gondolattól,
hogy a 


Játékmezön kell harcolnia. - Hé, igazán; a programozóm, Mr Henderson
haragudni 
fog! Nem kis hal, egy egész részleg tartozik a keze alá! 
Az ör gúnyos fintora a hangján is érezhetö volt. 


-Nagyszeru, még egy begolyózott szentfazék! 
Crom felhagyott a tiltakozással. Az örök hozzáállása teljesen érthetetlen volt
-még a 
programozók létezését sem voltak hajlandók tudomásul venni. Ez meg hogy
létezik? -
ismételgette magában. Crom képtelen volt felfogni, mi értelme van a


muködésnek, ha 
nem a programozók utasításainak a végrehajtása. 
Megálltak az egyik cella ajtajánál. Az örök minden tiltakozása ellenére


undorodva 


belökték rajta szegény Cromot. Aztán az energiamezö elzárta a bejáratot, s az
ijedt, 
mindenki által elfelejtett program magára maradt; egy világ omlott össze


benne. Kék 
áramköreit kifakította a félelem. 
A cella kicsi, szuk és alacsony volt, a falak nyomasztó, lélektelen


hangulatot 


árasztottak. A falak benyúltak a cella térségébe, tovább fokozva a bezártság
érzését. 
Crom, akit az ör nekilökött a szemközti falnak, megfordulni is alig tudott a


szuk 


lyukban. Szemügyre vette a sivár kis helyiséget, és rájött, hogy nem lehet
benne 
kényelmesen leülni, leheveredni, de még csak kinyújtózkodni sem. A falak


alakja és 


görbülete gondoskodott róla, hogy a fogoly egy percre se feledkezzék meg róla,
hogy 
rabságban van. A mennyezet átlátszó volt, és Crom megpillantott egy odafent


elhaladó 



örjáratot. 


A helyiség mindkét oldalán ablakszeru nyílások voltak, Crom bekukkanthatott
rajtuk a 
szomszéd cellákba. Egy pillanatra minden nyomorúságát elfeledte, amikor


benézett az 


egyiken, és egyenesen egy másik fogoly arcába tekintett. Az illetön szintén
Harcos 
páncél volt, de az újoncok féltunikája nélkül. Szikár, rokonszenves arca volt,


kemény 
lélekre valló, de mégis barátságos. Crom közelebb hajolt az ablakhoz. 
A másik program szomorúan elmosolyodott. 


-Szeretném azt mondani, hogy "Isten hozott", de itt nem lehet. Ilyen
körülmények 
között nem. 
Ez valahogy visszaadta Cromnak önuralma néhány morzsáját. 


-Azt sem tudom, mi folyik itt! - jelentette ki. 
Rabtársa közelebb húzódott, és szemügyre vette Cromot. 
-Hiszel a programozókban? 
A kérdéstöl Cromot megint nyugtalanság és zavarodottság fogta el. úgy érezte,
a 
programozók fogalma annyira alapvetö, annyira magától értetödö a programok 
számára, hogy teljesen fölösleges volna firtatni. Aztán rádöbbent, hogy itt, a


Kiképzö 
Komplexumban erre a kérdésre számos különbözö választ kaphat az ember. 
De azért azt felelte: 


-Hát hogyne. Ha nincsen programozóm, akkor... akkor ki írt engem? 
A másik fogoly komoran bólintott. 
-Ezért vagy itt. A Fövezérlö Program mindannyiunkat összefogdos, akik még
hiszünk 
a programozókban. Ha hasznosnak ítél minket, átveszi az összes funkciónkat,
hogy 


még nagyobbra nöjön, de ha fölöslegesnek talál, akkor leküld ide a
Játékmezöre, hogy 
szétlöjék a bitjeinket. 
Az iszonyat teljesen lebénította Cromot; a felismerés sokkját zsibbasztó, 



ellenállhatatlan kétségbeesés követte. A következö kérdés is csak részben
rázta föl 


belöle. 


-Mi a neved? 
-Crom - felelte szinte öntudatlanul. 
-Én Ram vagyok - mondta a másik program. Crom arcát látva habozott egy
kicsit, de 
aztán folytatta; úgy gondolta, jobb lesz, ha most azonnal elmondja az
újoncnak, hogy 


mire számíthat. - Ki fognak ugyan képezni a játékokra, de... - Nem fejezte be


a 
mondatot; Crom nyilvánvalóan nem az a fajta program volt, akire nagy jövö
várt 


volna gladiátorként. Ram esetlenül zárta le mondandóját. - Nos, remélem,
boldogulni 


fogsz. 
Ram gyorsan témát váltott, mielött Cromnak ideje lett volna alaposabban
átgondolni, 


milyen bonyodalmak lapulhatnak meg emögött a pár szó mögött. 


-Hé, mi folyik a többi szektorban? Én már kétszáz mikrociklus óta itt
dohosodok ezen 
a Mezön. 
Hüvelykujjával a válla mögé bökött, s Crom elnagyolt rovások hosszú sorát
pillantotta 


meg Ram cellájának falán; bizonyára a rabságban eltöltött idöt mutatták. Crom 


felhagyott az arénában rá leselkedö halálnemek tételes leltárba vételével, de
csak annyi 
idöre, hogy eltunödjön rajta, mennyivel jelent jobb sorsot makrociklusokig


ebben a 
cellában senyvedni. 
Crom vállat vont. 


-Ami odakint van, az valóságos öldöklés. Már a saját mikroáramköreidben sem 
utazgathatsz a Fövezérlö Program engedélye nélkül - Magasba emelte a karját,
és 
megpróbálta felszítani magában a felháborodást, ami a félelem elsö


jelentkezésére 
elpárolgott a bitjeiböl. - Lehurcolnak ide, hogy játékokat játsszak! Mit



kalkulál a 
Fövezérlö Program, kicsoda ö? 
Ram azonban nem felelt. A kérdésre a környezö cellák meg a Kiképzö Komplexum 
épp elegendö választ adott. Crom hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát,


tehetetlenné 
tette a kétségbeesés. 


-Bárcsak itt volna Tron! 
A név hallatán Ram felhorkant; Crom meglepetést és haragot érzékelt a
hangjában. 
Ram arca hirtelen megfagyott, elrejtve az érzelmeit. 
Crom azonban folytatta. 


-Láttad már muködés közben azt a fickót? Száz százalékig független! - Crom 
elismeröen csóválta a fejét. - Neki aztán nem fogja megmondani az FVP, hogy
mit... 
Elakadt a szava. Ram hátranézett a válla fölött, a szomszéd cella ablakára.


Crom 
zavartan megkérdezte: 


-Mi a baj? Valami rosszat mondtam? 
Abból a cellából, ahová Ram nézett, halk nesz hallatszott, mintha valaki
mozogna 
benne. A fény egy alak körvonalait rajzolta ki, aki háttal állt nekik. Crom a


szemét 


eröltette, s közben az alak lassan feléje fordult. Az átalány-nyilvántartó
program 
meglátta a vonásokat, amiket Rendszer-szerte annyi program ismert: a tiszta,


fürkész 
tekintetet, a nyugodt, határozott kifejezésu arcot. 
Crom hitetlenkedve nyögött fel. 


-ó, programozóm... Tron! Hát te is ide jutottál? 
Tron - a testet öltött legenda. Amikor a programok a Rendszerben egymás között
a 
függetlenségröl, a programozók iránti huségröl, az FVP-vel való dacolásról


beszéltek, 


általában az ö nevét emlegették. Tron volt a programozó-hituek bajnoka; Tron
az FVP 
minden próbálkozásával dacolt, hogy megtörje vagy árulásra bírja öt. Soha



senki nem 


gyözte le harcban. A Piros Elitszázad egyetlen Harcosa sem volt képes
ellenállni neki. 
És Tron egy cellába zárva fogoly a Játékmezön. 
Crom összeroskadt; Tron fogsága úgy érte, mint egy villámcsapás, s végleg a 
kétségbeesés örvényébe taszította. ám a bajnok elsö szavai megszüntették ezt


az érzést. 


-Már nem sokáig, barátom. 
Crom hangulata azonnal megjavult. Ez a néhány szó nem üres hencegés volt,
hanem 
egyszeru ténymegállapítás, ami mögött ott volt Tron minden meggyözödése. Crom 
most elöször látott megcsillanni valami halvány reménysugarat. Sark és az FVP


még 
nem uralja teljesen a Rendszert. 


MÁSODIK FEJEZET 


Valahol másutt a Rendszerben egy magányos tank haladt óvatosan a hatalmas, 


földönkívüli síkokból álló tájon, a hulladékállományok útvesztöjében. Magas
falak 
határolták a kiismerhetetlenül kanyargó, lapos utat. Itt is az Elektronikus


Világ élesen 
kirajzolódó szögei és felületei uralkodtak; a hulladékfájlokat elválasztó 
tömbalakzatokat fénylö sávok és vonalak osztották egybevágó mértani formákra,


s a 
szemfájdító kontrasztokat az éles árnyékok sem enyhítették. 
A tank semmilyen hagyományos jármuhöz nem hasonlított; széles, alacsony


sziluettjét 


merészen hajló ívek alkották. Fölövege egy hatalmas ágyú volt; magánál a
tanknál is 
hosszabb, bonyolult, áramvonalas konstrukció. A jármu hosszanti tengelye


mentén 


helyezkedett el, és csuklós áttétellel csatlakozott a toronyhoz, amely a tank
jobboldalán 
volt található. A harci gépezet nem közönséges lánctalpon haladt, hanem


világító, V 
alakú tipróláncokon. 



A jármu irányító és tuzvezérlö központja giroszkópos felfüggesztéssel kapott


helyet a 
toronyban, a stabilitás miatt; ahogy a tank haladt, állandóan egyensúlyban
volt, 


egyetlen utasa parancsainak megfelelöen billent ide-oda. A program neve Clu


volt, és 
ö is páncélt viselt. Clu ujjai fürgén zongoráztak a muszerfalon, miközben a
hordószeru, 


célzóberendezéssel ellátott vezérlöteleszkópot figyelte. A tank belsejét a
muszerfal 


fényei és a falakban húzódó energiacsatornák világították meg. 
Clu kis szünetet tartott, hogy belekortyoljon a kulacsába; az áramkörei egy
pillanatra 


felizzottak. Még egyszer belepillantott a teleszkópba, a tuzvezérlö központ
éles szögben 
elfordult körülötte. 


-Azt hiszem, bele tudunk olvadni ebbe a memóriába, ugye, Bit? - mormogta a 
vezérlöpanel fölé hajolva. 
Hirtelen csillogó, soklapú fényalakzat tunt fel; ide-oda cikázott a tank
belsejében. Clu 


kérdésére válaszul megtorpant a levegöben, és zölden sugárzó csillaggá
változott, mint 
valami földöntúli, tüskés karácsonyfadísz. Lelkes gyerekhang sipított föl


belöle. 


-Igen! 
Amint ezt az egy szót kimondta, a Bit összezsugorodott, s újra felöltötte
eredeti alakját. 
Clu szórakozottan bólogatott magában. 


-Nos, az öreg Flynn azt mondta, itt nézzek körül. 
Biztos kézzel munkához látott a vezérlöpanelen. A tank ívben elkanyarodott,
és 
megindult elöre a fénylö állományfalak között. 
Clu némi csalódást érzett. Roppantul bosszantotta, hogy hiába tettek meg a


Bittel 


minden tölük telhetöt, hiába bújkáltak a nyavalyás Azonosítók elöl, hiába
keveredtek 
rendszeres összecsapásokba, mindeddig semmit sem találtak a programozója,


Flynn 



számára. Clu azonban nem adta fel. 
Most komoran meredt a célzóberendezésre. 


-Az a baj, hogy nem értem, mit keres. Jobb lesz elugrani ahhoz a
bemenet/kimenet 
toronyhoz, és kapcsolatba lépni vele. 
Clu számára cseppet sem volt kérdéses, hogy engedelmeskedjék-e a
programozójának 


vagy sem, és szerencsére ezzel még sok-sok program volt így a Rendszerben. Mi 
értelme lenne, hogy programok zsarnokoskodjanak a programok fölött, dacolva a 
programozókkal? És az biztos, hogy a Fövezérlö Program színrelépése elött


nyoma 
sem volt annak a kegyetlenségnek és gyulöletnek, ami most az egész Rendszert 
fenyegette. Ha minden úgy megy, ahogy Clu szeretné, akkor ez a helyzet


hamarosan 
megváltozik. 
Clu munkához látott a muszerfalon, ügyes kézzel simogatta és cirógatta az 
energiacsatornákat, s a távoli bemenet/kimenet torony felé vette az irányt,


hogy 


jelentést tegyen és új utasításokat kérjen. A tank irányítóközpontja
körbefordult és 
megbillent. A jármu elhagyta az útvesztöt, és beleolvadt az üstökösszeru


adattöredékek 


folyamába egy kanyonszeru folyosóban; valamennyi a torony felé tartott.
Odafent az 
égbolton egyedülálló, fénylö színek és alakzatok kavarogtak - folyton változó 
örvényük a felhöket idézte. 
A vezérlömu fölé görnyedö Clu, akinek minden figyelmét a teleszkóp kötötte le,


egy 
konok gondolattal szilárdította meg elszántságát: Flynn tudni fogja, mi a
teendö. 


Az arca ugyanolyan volt, mint Clué; vonásai féktelen lelkesedést,
tiszteletlenséget, 


humort, gyors észjárást sugárzottak. Clu valójában az ö tükörképe volt. 


Kevin Flynn ugyanúgy görnyedt a számítógépterminál billentyuzete fölött, mint
Clu a 



tank muszerfalánál, és magában mormogott. Feszült volt, és aggodalom
gyötörte. 


-Gyerünk már, te szaros kis adat; muszáj itt lenned! 
Szöke férfi volt, húszas éveinek végén járhatott. Megjárta már az élet minden
hegyét-
völgyét, elég diadalnak és vereségnek volt részese, hogy meggyözödjen róla:


nincs az a 


helyzet, amin nem lehetne változtatni, ha eléggé akarja az ember.
Ellenállhatatlan 
önbizalom futötte, és ez volt a szerencséje, mivel szókimondásával


számtalanszor 
teremtett kínos szituációkat magának. 
A szobában szörnyu felfordulás volt, mindenfelé szétszórt ruhadarabok


hevertek, itt-


ott kínai ételek üres papírtaróival, pizzás dobozokkal és muanyag poharakkal
tarkítva. 
Flynn fehérrel szegett, fekete tréningruhája nem volt becipzárazva, állán


többnapos 


borosta virított. Mindent összevetve csaknem úgy érezte magát, mint a régi
szép 
idökben, még tizenéves számítógépnyúzó korában. Csakhogy most mintha


megcsapta 


volna orrát a gyözelem szaga, és az az érzése támadt, hogy fontos fordulópont
elött áll. 
A jelszó segítségével, amit sikerült kiókumlálnia, Clu programjának komoly


esélye 


volt rá, hogy bejusson abba az igen magas biztonsági kóddal zárolt memóriába,
ahol a 
célja volt. 
Flynn leütött még egy-két billentyut, elörehajolt, hogy leolvassa a


katódsugárcsövet, és 


reménykedett. Elszántságát igyekezett átsugározni a képernyöbe, melynek élénk
színei 
boszorkánytáncot jártak feszült arcvonásain. 


A tankban Clu éppen a bemenet/kimenet tornyot tanulmányozta, és a Flynnel 


létesítendö kapcsolaton törte a fejét, amikor a muszerfalon kigyulladt egy
vészjelzö. 
Clu azon nyomban felült, kiverte a fejéböl a programozója képét, és a



riadójelzésre 


meredt. A Bit dühös meteorként száguldott oda hozzá, és pánikba esve
keringett 
körülötte. 
- Ohó! - jegyezte meg Clu, inkább magának, mintsem a kis adattöredéknek. -
Társaságunk van. Egy Azonosító. 
A gondolat nyugtalanította; arcára ugyanaz az aggodalmas kifejezés ült ki,


mint a 
programozójáéra azokon a túlságosan gyakori alkalmakon, amikor meggondolatlan 
természete konfliktusba sodorta Flynnt a magasabb hatóságokkal. 
A Bit egy röpke pillanatra szegletes, piros csillaggá változott, hogy annyit


mondjon: 


-Nem! 
Mihelyt kibökte ezt a szót, azonnal felöltötte megszokott, mindennaposabb
alakját. 


-Te mondtad - helyeselt Clu tiszta szívböl. - Ha az egyik Azonosító rám
száll, azonnal 
ki kell ugranom az adatfolyamból. 
Ha ugyan tudok, tette hozzá magában; a menekülést korántsem lehetett biztosra
venni. 


Egyszer-kétszer már összeakasztotta a bajuszt az Azonosítókkal; tisztában volt
vele, 


milyenek lennének az esélyei, ha harcra kényszerül. 
Megint a teleszkópjához hajolt, és bekapcsolta rajta a célzóberendezést. A
keze sosem 


tévedt túl messzire az ágyú tuzvezérlésétöl. A képet hirtelen a Fövezérlö


Program egyik 
rettegett Azonosítója töltötte be. óriási volt, sokkalta nagyobb a tanknál,
színe 


csillámló, fémes kékesfekete. Az Azo feléje suhant; még nem vehette biztosra,
hogy 


betolakodó. 
Olajozottan, könnyedén repült; fordított U alakú, páncélos csatahajó volt,
energiamezö 


által összetartott sokszögekböl, vezérlötornyában baljós fény izzott. Clu azon
tunödött, 
azonosította-e már a legénysége abban a gigászi fémburokban. 



Egy második Azo jelent meg a látóterében az elsö mögött, fekete részmoduljait 


karmazsinvörös energia rajzolta ki. A két repülö eröd Clu tankja felé suhant,
gigászi 
rákollójuk a fordított U két végén szélesre nyílt. Bármelyik hajó fél tucat


hasonló 
tankot felmarkolhatott volna a fél fogókarjával. 


-Uramatyám! A törvény hosszú karja! - Clu töprengve kiköpött. De közben már 
cselekedett is; idegen volt töle a tétovázás. Figyelte, ahogy a teleszkóp
látómezeje 
összeszukül, s ujjai ugyanolyan fürgén és biztosan zongoráztak a muszerfal


gombjain, 
mint Flynnéi a számítógépes terminál billentyuzetén. 
A tank tornya elfordult, a löveg bemérte magának a távolságot. A hosszú


ágyúcsö 


fölemelkedett, láthatóvá vált széles, lapos torkolata. A lövedék fehér
energiasugár volt, 
amely egyenesen az Azo felé lövellt. Clu tökéletesen uralta a vezérlömuvet;


célzott és 


tüzelt, mielött bármelyik Azonosító legénységének ideje lett volna, hogy
támadásba 
lendüljön. 
Az elsö Azo kitérö manöverbe kezdett, ám pilótájának reflexei a nyomába se


érhettek 


Cluénak; a V alakú energiasugár pontosan a közepén találta el. Fény áradt
szerte a 
találat helyéröl, mint amikor lámpát gyújtanak. Valami nagyot villant -


Clunak 
belekáprázott a szeme -, aztán következett a másodlagos robbanás, a csatahajó 
hajtómuvének hattyúdala; a kanyon falai vibrálni kezdtek töle, de még a másik


Azo 
masszív tömege is belerendült. Ahogy összetartó és meghajtó eröterei semmivé 
enyésztek, a sérült Azo úgy zuhant a szakadék fenekére, akár egy elhajított 
páncélszekrény, majd minden alkatrésze szerteszét repült a felszabaduló


energia 
tuzijátékától kísérve. 
ám a második Azo még hátravolt. És Clu egy pillanatig sem kételkedett benne,


hogy 



úton van már a többi is. Kétségbeesett manöverekbe kezdett. A tank elfordult,


a 
karosszériáját beszövö fényháló elhalványodott, és eltunt egy oldaljáratban,
mialatt 


kezdett feltünedezni a könnyu prédára gyulö ellenséges erösítés. 


Clu komoran kezelte a vezérlömuvet a szoros adathulladékokból álló sziklái
között 
bújkálva. A gép zörgött és bukdácsolt; a biztonsági öv Clu húsába vágott, és


párszor 


rettenetesen beleverte a hátát az üléstámlába, pedig a vezérlöközpont
giroszkópjai 
sokat enyhítettek a szörnyu rázkódáson. 
Lecsapott a második Azo; a tank fölövege ismét fehér pusztulást okádott


magából. Az 


Azo viszonozta a tüzet; az energiasugár a kolosszális rákollók jegye közül
lövellt elö. 
Clu megpróbálta elkerülni a lövést, emberfeletti gyorsasággal kapcsolgatva a 
vezérlöpanelen, ennek azonban csak egy módja volt, s a kitérö manöver 
eredményeként a tank nekicsapódott egy közeli hegyfalnak. Az összeütközéstöl 
panaszosan felsírtak a giroszkópok, s a vezérlöközpont kis híján leszakadt a 
felfüggesztéseiröl; Clu sokktól kábán támolygott. A hajtómu automatikusan


kikapcsolt, 


nehogy belsö robbanás következzen be, s a tank elnémult; belsejében már csak
a 
vészfények világítottak. Az ágyú elhajlott a sziklafalon, teljesen


használhatatlanná 
görbülve. 
Clu a torony csapóajtajához botorkált, megragadta a fogantyút, és nekifeszült


a 


vállával. Az ajtó kicsapódott, és Clu valahogy kiverekedte magát a toronyból.
Egy Azo 
közeledett szélesre tárt rákollókkal. Clu kilépett a toronyra, s ebben a


pillanatban a Bit 
húzott ki mellette a tank belsejéböl; leírt egy hurkot, aztán lebegni kezdett
a közelében. 


-Tunj innen! - förmedt Clu a világító kis lényre. 
-Igen! Yes! Ja! Si! - felelte a Bit; megugrott és elszáguldott. Clu lelendült

a szakadék 


fenekére, még egy utolsó pillantást vetett a közeledö Azókra, majd elrohant;
minden 
erejét beleadta a futásba. 
Egy Azo ereszkedett a tank mellé, a legénysége szemügyre vette a roncsot. A


két 


hatalmas rákolló között fénylö energiamezö szikrázott fel. Az Azo a tank fölé
suhant, 
és a tönkrement jármu körvonalai lassan kezdtek elmosódni, ahogy az FVP


járörgépe 


elemésztette. A tank egyre homályosabbá vált, és pillanatokon belül teljesen
eltunt; a 
lebontás folyamata beteljesedett. Idöközben újabb tankok bukkantak fel; ezeket


a 
Fövezérlö Programhoz lojális programok vezették, és nekiláttak a környék 
átfésülésének. És szinte percenként érkeztek a helyszínre a további Azók. 
Clu zihálva rohant a mély, geometrikus vízmosásban; a meredek falak csapdába 
ejtették, sehol nem talált egérutat. Levegö után kapkodott, kezdett szédülni


a 


kimerültségtöl meg a sérüléseitöl. Valami azt súgta neki, hogy futás közben
nézzen 
hátra a válla fölött, és szívét összeszorította az iszonyat, amikor meglátta a


feléje tartó 


Azót. A Bit, amely jócskán lehagyta a programot, a Clu ágyútüzének áldozatul
esett 
Azo irányítótornya felé tartott. A lihegö Clu ereje végére ért, látta, hogy


már sehová 


sem bújhat; semmi esélye nem volt, hogy lehagyja a gigászi robotjármuvet. Az
Azo 
csattogó ollókkal közeledett, mind lejjebb ereszkedve; hamarosan az egész


eget 
eltakarta. Clu nem tehetett mást - megállt és várt. 


Egy másik világban a következö szavak tuntek fel Flynn képernyöjén: 


ILLEGÁLIS KÓD 
CLU PROGRAM A RENDSZERBOL KIZÁRVA 



Flynn a billentyuzet fölé emelte a kezét, s ahogy elolvasta az üzenetet, a
szíve 


összefacsarodott. Megpróbálta kitisztítani a katódsugárcsövet, ám a gúnyos
szavak 


megmakacsolták magukat, és nem voltak hajlandók eltunni a monitorról. 


-A francba, megint elcsesztem - csikorgatta a fogát, miközben még egy
utolsó, 
reménytelen kísérletet tett, hogy újra elindítsa a kifagyott programot. Pedig
a Clu 


program egyike volt a legjobb munkáinak. Flynn hátraroskadt a karosszékében, 


borúsan meredt a képernyöre, és azon törte a fejét, hogy legközelebb mivel
lenne 
érdemes próbálkozni. Kevin Flynn ilyenkor csak azt tudta, mit nem fog


csinálni. Nem 
adja fel. 


Clut belökték a terembe, egy kör alakú, szédítöen magas térségbe.


Akarva-akaratlan 
némi ámulatot érzett, s ez csaknem elfeledtette vele a brutális, botokkal
fölszerelt 


állományöröket, az FVP válogatott strázsáit, akik körülvették, és komoran


meredtek rá 
éjsötét csuklyájuk mélyéröl. Clut a Fövezérlö Program fellegvárába hozták,
annak a 


hatalomnak a kútfejéhez, amely egyetlen intelligencia uralma alá hajtotta az
egész 


Rendszert; és ez volt ennek az intelligenciának az otthona. 
Felnézett a konkáv falakra, a rajtuk nyüzsgö-sziporkázó fények végtelenségére.
Azaz 


az FVP-re magára. Clu elszörnyedt; tehetséges program volt, ám a Rendszer 


zsarnokához képest aprócska hangya csupán. öszintén kívánta, bárcsak még
egyszer 
utoljára beszélni tudott volna Flynnel. 
Egy ör lépett az FVP elé, és Clu felé intett. Tisztelettel - és nem kis


félelemmel - a 
hangjában szólította meg a mesterét. 


-Elkaptunk egy kalózprogramot, nagyuram. Azt mondja, Clu a neve. 
A Fövezérlö Program hangja visszhangot vert a falakon, aki hallgatta, a füle

is 


belefájdult. Puszta hangereje ijesztö volt, hatalma és magabiztossága pedig
szinte 
döbbenetes. 


-Mit csinált? 
Az ör azt felelte: 
-Lopott kóddal érkezett a Rendszerbe. Mikor elfogtuk, éppen egy magas
biztonsági 
besorolású memóriát akart kifosztani. 


-Nem - tiltakozott magasba emelt mutatóujjal Clu; a gesztusban sok minden 
tükrözödött Flynn borotvaéles eszéböl és színészi képességeiböl. - Csakis
tévedésböl 
kerülhettem ide. Én... 


-Ki programozott? - A szavak olyan erövel csaptak le rá, mint hullámok a
fövenyre. 
Clu képtelen lett volna válaszolni, még ha érez is rá kedvet magában.
Láthatatlan erök 


ragadták meg, és röpítették hátra a levegöben, míg kegyetlenül neki nem
csattant az 


ívesen görbülö falnak a háta mögött. Kiterjesztett karokkal ott maradt. 


-Bajban vagy, program - dübörögte az FVP. Clu ismerte a félelmet; az FVP
számtalan 
programot törölt ki, eggyel több mit sem számítana neki. - Ne nehezítsd tovább
a 


dolgodat! Ki a programozód? 


A falhoz szögezett Clu küszködve préselte ki magából a választ; amit mondott,
Flynn 
egyéniségét tükrözte. 


-Nyalja ki, tiszteletreméltó Fövezérlö! Engem nem fog beszédre bírni! 
Clu minden erejét megfeszítette, nem annyira azért, mintha hitt volna benne,
hogy 
legyurheti az FVP hatalmát, mint inkább azért, mert ö ilyen fajta program


volt. A karja 


néhány centire eltávolodott a faltól, de pillanatok múlva megint
nekicsapódott. 
Fájdalom nyilallt bele. 



Az FVP hangja megrovó volt. 


-Kérlek szépen! 
Fénylö, sistergö energiaudvar szikrázott fel a program körül, s Clu ajkáról
üvöltés 
szakadt fel, amint létezésének szövedéke felfeslett és szertefoszlott. Clu


kínlódva, 


hátravetett fejjel szétbomlott, mint kép a tévében kikapcsoláskor. Pillanatok
alatt 
zajlott az egész, és Clu örökre eltunt, minden nyom nélkül. 
Az FVP hangja visszhangot vert irdatlan fellegvárában. 


-Kapcsoljátok Dillingert! 
Az elektromosságtól fénylö, szabályos mezökre osztott tájból kúpok és
téglalapok 
nyúltak az egyszínu ég felé. 


Dillinger az alatta elnyúló nagyvárost figyelte, miközben az ENCOM igazgatói 
helikoptere a levegöt hasított; idebent alig lehetett hallani a rotorok
monoton zúgását. 


Az alatta lüktetö eleven fénytömeg a Rendszertöl eltéröen


gépkocsireflektorokból, 
utcai lámpákból, neonreklámokból és kivilágított ablakokból állt össze. De ez
is 


egyfajta áramkör volt. Elötte, a város szívében emelkedett az ENCOM


épületének 
monolitszeru tömbje, legmagasabb emeleteit még a nap utolsó sugarai
világították meg, 


a legalacsonyabb ablakokban viszont már új fények gyulladtak, ahol még mindig
folyt 
a munka. 
A pilóta hátrafordult, hogy megkérdezze. 


-Sokáig lesz bent, Mr Dillinger, vagy csak pár percre van szüksége? 
Dillinger lepöckölt egy porszemet drága öltönyének ujjáról. Hosszúkás, zord
arcára 


olyan kifejezés ült ki, ami mosolynak ugyan nem volt nevezhetö, az
alárendeltekkel 


való érintkezés céljára azonban tökéletesen megfelelt. Mikor aztán megszólalt,
kulturált 



akcentussal beszélt, ami csak hangsúlyozta angliai neveltetését. 


-ó, pár napig itt maradok. Rendbe kell tennem egy-két dolgot. 
És visszatért a bámészkodáshoz; élvezte a helikopteres utazás luxusát. A
ragyogó, 
szurokfekete gépezet, amit tükörfénnyel vontak be, és büszkén viselte az


ENCOM 


cégjelzését, a kedvence volt a rangjával járó kiváltságok között.. Ugyanúgy
örömét 
lelte ebben a helikopterben, mint Sark a hordozójában; Dillinger arcvonásai


és 
személyiségének összetevöi nem sokban különböztek Sarkétól. 
A helikopter kezdte megközelíteni az épületet; Dillinger tekintetét


ellenállhatatlan 


erövel vonzotta magára a hatalmas, fényuzö ENCOM-címer. Dillinger szívét
ritkán 
érintette bármi érzelem; talán olyankor jutott legközelebb ehhez az


állapothoz, amikor 


ezt a nevet látta. Lassan hozzászokott, hogy mindent a sajátjának tekintsen,
ami ezt a 
jelzést viseli - és nem ok nélkül. 
Néhány ügyeletes szaladt ki a tetöre, hogy biztosítsa a helikoptert, és nyitva


tartsa az 


ajtót, amíg Dillinger kiszáll. Arisztokratikus leereszkedéssel kezelte öket -
nem manír 
volt ez a részéröl, hanem gondosan, elöre kidolgozott magatartásmód. Mindig 
megelégedésére szolgált, ha alkalma nyílt demonstrálni tulajdon fontosságát. 
Miközben kiszállt, a telefonhívás járt az eszében, amit egy távoli városban


tartott 


termékbemutatón kapott a Fövezérlö Programtól. Hogy az FVP kérésére tért
vissza, az 
másokban talán azt a benyomást keltheti, visszarendelték - ez a gondolat


pedig 


módfelett bosszantott. Dillinger még nem távolodott el annyira viszonylag
alacsonynak 
mondható társadalmi hátterétöl, hogy teljesen biztosnak érezze pozícióját az


ENCOM 
vezérigazgatói székében; úgy érezte, senkiben nem szabad kételyeknek
felmerülnie 



azzal kapcsolatban, ki is irányítja a vállalatot. Mindenesetre pozíciója
biztos alapját az 
FVP jelentette, és nem engedhette meg magának, hogy habozzon szembenézni 


bármilyen problémával, amit a program lényegesnek vél. 
Az ENCOM-székház legfelsö emeletein, az igazgatói szinteken a berendezés
dísztelen 


volt, söt szinte spártai. ám azért Dillinger lépteinek zaját vastag szönyegek


tompították, 
s a tárlókban és falifülkékben kiállított mualkotások ritkák és értékesek
voltak. 


Biztonsági kamerák tartották szemmel a vezérigazgatót; rajtuk keresztül
figyelte öt az 


FVP is. 
Irodájának félhomályos, nagy térröl tanúskodó csendjében Dillinger az
íróasztalához 


lépett; a hivalkodóan széles bútordarab fémböl, muanyagból és üvegböl volt.
Itt kapott 


helyet az ENCOM idegközpontja. Csillogó felszínén számos különbözö képernyö, 
kijelzö, billentyuzet és konzol osztozott. Dillinger a beteljesülés érzésével
tekintett le rá; 


a hatalom járt az eszében, amit jelképezett. Itt összpontosult mindaz, ami az


ENCOM 
kiterjedését és befolyását jelképezte, ennek a hatalmas gazdasági leviatánnak,
amely 


úgy nyelt el más nagyvállalatokat, mint cápa a kis sügéreket, amely olyan


minden 
képzeletet felülmúló mértékben halmozta profitját és holdingjait, mint soha
egyetlen 


más mamutcég sem. 


Vetett egy pillantást irodája külsö üvegfalára is, a sötétséget pettyezö,
hunyorgó fények 
panorámájára, amivel a város a sötétség beköszöntét üdvözölte. Aztán beütött


egy 
kódot a billentyuzeten. Az asztalán díszelgö képernyön a következö szöveg
jelent meg: 


KÉRELEM: Belépés a Fövezérlö Programba. 
FELHASZNáLóI KóD: 00 - Dillinger 



JELSZÓ: Mester 


Tágas irodájában muvészien álcázott, hi-fi minöségu sztereo hangszórók
állították elö 


az FVP hangját. A Fövezérlö hangja itt kellemes volt, szépen modulált,
hiányzott 


belöle az a mindent elsöprö, gyilkos erö, amit az Elektronikus Világban
használt; 


egyáltalán nem emlékeztetett arra a hangra, amit Clu hallott a kitörlése
elött. Emberi 


felhangok, emberi finomságok színezték. 


-Üdvözlöm, Mr Dillinger! Köszönöm, hogy ilyen hamar visszatért - Miközben az
FVP 
beszélt, a szavai kiíródtak az asztali képernyöre. 
Dillinger helyet foglalt egy kényelmes karosszékben, és jólesö érzéssel
nyugtázta, hogy 


pozícióját semmi sem fenyegeti. Egymáshoz illesztette az ujjait, és olyan
leereszkedö 
hangnemben szólalt meg, amely egyszerre volt könnyed és határozott. 


-Semmi baj, Fövezérlö. Ha látnád, mi folyik egy ilyen kiállításon... - Vállat
vont; 
valójában élvezte, milyen kitüntetett figyelemmel és hangsúlyos udvariassággal
kezelik 


ezeken a termékbemutatókon, de nem ez lesz az utolsó. - Mi a gond? 


-A barátja, a detektívlegény - felelte a Fövezérlö Program. - Megint
szaglászik. 
Dillingernek feltunt, hogy az FVP-nek sikerült valahogy ebbe a pár szóba
valami 


türelmes bosszankodást csempésznie, mintha arra célozna, hogy a vezérigazgató
már 


megint csödöt mondott. De nem volt benne semmi sértö. Dillingernek egyre
jobban 


tetszett a program agyafúrtsága. 


-Flynn? 
-Igen. úgy éreztem, Flynn az - válaszolta a Fövezérlö. És ki ismerné jobban
Flynn 
vakmerö, szemtelen stílusát, mint ö, akinek annyi alkotóeleme éppen Flynn
munkája? 



Dillingert meglegyintette a feszültség távoli fuvallata, de semmi több. Itt
sebezhetetlen 


vagyok, emlékeztette magát, az ENCOM szívében. A gazdagsága, az elöjogai, a 
befolyása és az a páratlan védelem, amit az FVP biztosított minden titkának
és 


tevékenységének; ezek a tényezök mind öt védték. Csakhogy ha az embernek egy 


olyan vakmerö, kiszámíthatatlan ellenzékivel van dolga, mint ez a Flynn,
akkor 
sohasem lehet száz százalékos a biztonsága. A fenébe, az a pasas annyira


független 


elme! És a lelke legmélyén Dillinger tudta - fennhangon megfogalmazni sosem
merte, 
ám mégis tisztában volt vele - hogy ö csak azért kerekedett Flynn fölé, csak


azért 
alapozhatta meg pályáját a vállalati hierarchiában, mert meglopta és becsapta 
vetélytársát. 


-Még mindig azt a régi fájlt keresi - tunödött az ENCOM vezérigazgatója, s
hosszúkás 
arcán összpontosítás és aggodalom tükrözödött. - Nem tudnád egyszeruen
kitörölni? 


-Ha sikerül lokalizálnom, minden további nélkül - felelte az FVP higgadtan, 
megnyugtatóan, akár egy régi jóbarát, akire mindenben számítani lehet. -
Csakhogy 
egyszeruen elveszett valahol a Rendszerben. 
És Dillinger tudta, hogy ez Flynn egyik ördögien ravasz záróhúzásának


köszönhetö, 


amit nem sokkal azelött hajtott végre, hogy elbocsátották az ENCOM cégtöl.
Flynn 
képtelen volt megszerezni az információt, amit keresett, viszont sikerült


valami 
véletlenszeru elven muködö zavaróprogrammal eltemetnie az adathulladékok 
törmelékhalmazában. 


-Akkor ö is megtalálhatja - mondta a vezérigazgató, s hangjában ezúttal
árnyalatnyi 
bizonytalanság csengett. 


-Attól félek, igen - felelte a Fövezérlö. Dillinger eltunödött rajta, vajon
hol tanulta ezt 

a szófordulatot, és egyáltalán tudja-e, hogy mi az a félelem. Ha igen, ennek
eddig 
semmi jelét nem adta. - Most észrevettem, és kizártam a Rendszerböl, de egyre 
agyafúrtabb lesz. 
Dillinger ezt nehezen tudta elhinni. Felcsattant. 


-Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha senkit nem engedünk belépni a hálózatba,
míg meg 
nem találjuk azt a fájlt. A biztonság kedvéért. 
Amíg meg nem szerzi - vagy meg nem semmisíti - azt az információt, addig nem
alhat 


nyugodtan! 


-68.71 százalék a valószínusége, hogy igaza van - közölte az FVP. Dillinger
futó 
örömöt érzett, amiért a saját Fövezérlö Programja ennyire tökéletesen és
egyértelmuen 


ura a helyzetnek. 


-Aranyos - mondta leereszekedöen, és az FVP elég jól ismerte, hogy ezt
engedélynek 
vegye. 


-Kilépek - mondta az FVP, és Dillinger ezeket a szavakat olvashatta a
képernyöjén is. 
Aztán a hangszórók kikapcsoltak. 
Pillanatok múlva elsötétedett a monitor is. Bármilyen ostobaságnak találta,
Dillinger 


képtelen volt szabadulni az érzéstöl, hogy egy igen tehetséges és veszedelmes 
alkalmazott távozott az imént az irodából felelös megbízatással. 
HARMADIK FEJEZET 


Az ENCOM épület az év egyetlen napján sem volt üres vagy teljesen csendes,
sem 


nappal, sem éjjel; áramlott az információ, folyt a munka az irodákban. Az
ENCOM 


befolyási területe maga a világ volt, meg a fölébe boruló égbolt jó része.
Márpedig ez a 


terület sohasem volt csendes. 


Sok-sok emelettel Dillinger szentélye alatt pattogatott kukorica készült egy
pirítóban. A 



pirító a többezer rekesz egyikében kapott helyet, ahol emberi lények dolgoztak


a 
számítógéphálózaton, s amit a tulajdonosa is csak azért képes megtalálni, mert
tudja, 


hogy melyik emeleten, részlegben és folyosóelágazáson keresse. A tulajdonos 


íróasztalán elképesztö összevisszaság uralkodott; sem ideje, sem kedve nem
volt a 
rendcsináláshoz. A félig teli kávéscsésze mellett megkezdett tojásos-salátás


szendvics 


árválkodott egy komputerkonzol tetején. Egy kartonlapon felirat díszelgett,
amely sok 
mindent elárult a fülke lakójának személyes véleményéröl a mesterséges 
intelligenciákkal szemben, amikkel dolgozott. GORT, KLAATU BARADA NIKTO! 
A fáradságtól véreres szemu Alan Bradley újra beleharapott az átázott


szendvicsbe, és 


ezúttal sem ízlett neki. Grimaszolva meredt az elötte lévö billentyuzetre. A
barna hajú 
férfi húszas éveinek végén járhatott, és klasszikusan jóképu volt a maga


komoly, 


visszafogott módján, aranykeretes szemüvegével. ám a Kiképzö Komplexum
celláiban 
Ram és Crom az arcát látva azonnal ráismert volna Tronra. 
Tapintatosan behajlított ujjakkal közelített a billentyuzethez, aztán


tekintélye és 


képességei teljes tudatában, higgadtan gépelni kezdett. A képernyön a
következö 
szöveg jelent meg: 


KÉRELEM: Belépés a Tron programba 
FELHASZNáLóI KóD: 717 - Bradley 
JELSZó: 


Mielött azonban befejezhette volna, a katódsugaras képernyö törlödött. Más
szavak 


tuntek fel az övéi helyett: 


CÉLáLLOMáNY ÜRES 



TRON PROGRAM HOZZáFÉRHETETLEN 


-Mi? - Alan kiegyenesedett, és szemügyre vette a monitort. Az értetlenség
lassan 
haragnak adta át a helyét, de semmit nem tudott kezdeni a képernyön vibráló
konok 


üzenettel. Aztán újabb szavak tuntek fel a monitoron; Alan látta, hogy
személyes 


megbeszélésre hívják Edward Dillingerrel. Meglepetésébe aggodalom vegyült, és
némi 


ingerültség. Hirtelen hátralökte a székét, felkapta a támlájáról a zakóját, s
lendületes 


léptekkel elhagyta a rekeszt. Az egyik munkatársa megállította. 


-Hé, Alan, nagy baj lenne, ha vennék a pattogatott kukoricádból? 
Alan, aki éppen a zakóját húzta magára, alig figyelt rá, mit mond. 
-Mi? Ja persze, hogyne. 
És fölöslegesen nagy erövel vágta ki maga elött az ajtót. 
A mennyezet alatt elfordult egy kamera, hogy szemmel tartsa. 
Dillinger irodájában az asztali képernyön úgy jelent meg Alan mozgása, mint
egy 


fénylö ponté az épület alaprajzán; ezt egészítették ki a különbözö kamerák
által 
továbbított élöképek. Dillinger egy konzervatívan öltözött fiatalembert látott


a kutató-


és fejlesztörészlegröl. Borotvált arc, élére vasalt nadrág, börcipö,
sportzakó. 
Nyilvánvalóan komoly, megfontolt ember volt - és mélységesen sértette, hogy a 
Fövezérlö Program megzavarta munkájában, amikor kitiltotta a Rendszerböl. 
Dillingernek a helyzet iróniája járt az eszében; az ENCOM föként az ehhez


hasonló 


fiatalembereknek köszönhette a sikerét. Néha viszont annyira útban vannak,
hogy az 
borzalom. 


Alan odaért Dillinger irodájának ajtajához, és habozott egy pillanatra a
bejáratnál. 


Egy hang szólt ki odabentröl. 



-Jöjjön be nyugodtan! 
Visszafogott, iskolázott hang volt, amely mindig tudta, hogyan
engedelmeskedjen a 
tulajdonosának. Alan megismerte Dillinger arcát, amit alulról világítottak meg


az 


íróasztalán lévö képernyök és kijelzök. A fény szinte démoni külsöt
kölcsönzött a 
vezérigazgatónak. Ebben a megvilágításban Dillinger jobban hasonlított Sarkra,


mint 
valaha, bár erröl persze sem ö, sem Alan nem tudhattak. 
Alan bizonytalanul belépett, és bejelentkezett. 


-Alan. Alan Bradley. 
Dillinger arcára halvány, még éppen udvariasnak nevezhetö érdeklödés ült ki. 
-ó, igen! A mesterséges intelligenciákkal kapcsolatos algoritmusok. Hogy
halad? 
A szavak megnyugtatták kissé a fiatalembert. Dillinger egy fotel felé intett,
és Alan 


lehuppant rá; a feszültsége valamelyest engedett. Dillinger helyet foglalt egy
másik 


karosszékben, s várakozó tekintettel nézte. 


-Nos, nem tudom. Megpróbáltam behívni ezt a programot, amin dolgozok, és 
egyszerre csak kitiltottak a rendszerböl. Azt hittem, lefokoztak, és
elfelejtették közölni 
velem. 
Dillinger megeresztett egy halvány mosolyt, amit megfelelö reagálásnak vélt


erre a félig 
komoly tréfára. 


-ó. Ugye a Hetes Kódcsoportba tartozik? 
Alan szemöldöke összefutott az orrnyerge fölött, de rábólintott. 
-Igen? 
Dillinger legyintett. 
-Rövid idöre kénytelenek leszünk kizárni a hálózatból a Hetes Kódcsoport
teljes 
személyzetét. Biztonsági okokból. Valaki, akinek hetes kódja van, megpróbálta 
meglékelni a rendszert. 



Alan elnyomta magában a vágyat, hogy talpon teremjen. 


-Remélem, nem gondolja, hogy én voltam az! Még a csekkfüzetemet sem 
munkaidöben ellenörzöm, van hozzá otthon egy személyi számítógépem. 
Nem, gondolta Dillinger, te nem lehettél. Te az öszinte fajtából való vagy,
amolyan 


nyíltsisakos, aki a szabályok szerint játszik, és ugyanezt várja el a
többiektöl is. -gy 
biztos nyugodtabban alszol. Ezért nem lesz soha semmi esélyed ebben a


játékban. 


-Nem, nem, fel se merült bennem - sietett közben megjegyezni -, de bizonyára
megért 
minket. Csak pár napig legyen türelemmel. Különben milyen projekten dolgozik? 
Alan kicsit fölengedett, már nem törödött az iménti közjátékkal; kapóra jött
neki 


kedvenc témája, s feltételezte, hogy Dillinger is osztozik lelkesedésében. 


-A neve Tron. Voltaképpen biztonsági program. Ellenörzi a mi rendszerünk és
más 
rendszerek között fennálló kapcsolatokat - Elörehajolt, gesztikulálni kezdett,
arca egyre 


fokozódó izgalomról tanúskodott. - Ha bármi olyat talál, ami nincs bejelentve,
letiltja. 


Küldtem önnek róla egy memót. 
Amit szépen jegyzékbe vettek és elfelejtettek a mindennapos információáradat
többi 


darabjával együtt, amely reggelenként érkezik az irodámba, gondolta Dillinger.
Ügyelt 
rá, hogy következö kérdése rutinból odavetettnek tunjék. 


-Hmmm. Része a Fövezérlö Programnak? 
Alan a fejét rázta. 
-Nem. A Tron függetlenül fut. -gy ellenörizni tudja magát az FVP-t is. 
Dillinger nem mutatta ki, mennyire megijesztette ez a kijelentés. Egy olyan
program, 
amely fölül tudná bírálni az FVP-t, valóságos katasztrófát jelentene, fényt


derítene 


összes mesterkedésére. Ráadásul ha úgy fogalmaz, hogy a Fövezérlö tiltakozna
egy 
ilyen program ellen, akkor alighanem jócskán szépíti a dolgokat. Tudta, hogy



az FVP 


figyelemmel kíséri a beszélgetésüket, és elvárja töle, hogy azonnal megtegye
a 
szükséges lépéseket. De tudta, hogy vigyázva kell eljárnia, nehogy felkeltse


Bradley 


gyanúját, vagy szembeállítsa magával. Amíg a kompromittáló bizonyítékanyag elö
nem 
kerül, az óvatosság a legfontosabb. 
Közben rámosolygott Bradleyre, tekintete tartalmatlan, üres bátorítást


sugárzott. 


-ó, nagyszeruen hangzik. Remélem, pár nap múlva már futtathatjuk! 
Alan kiérezte hangjából az elbocsátást; a témát megbeszélték, a rövid
kihallgatás véget 
ért. Alan kénytelen lesz ennyivel megelégedni. 


-Rendben. Köszönöm. 
Felállt, és mivel az elmondottakhoz nem volt semmi hozzáfuznivalója, távozott.
Amint 
hallótávolságon kívülre ért, Dillinger felhorkant. 


-Atyavilág! 
Az íróasztala fénylö életre kelt. A hangszórókban az FVP kiszámítottan éles
hangja 
vibrált. 


-Mr Dillinger, nagyot csalódtam magában. 
Dillinger hátrahökölt a szavak ironikus élétöl, mikor a képernyön megjelent a
kiírás. 


-Elnézést, hogy... - kezdte, és közben rádöbbent, hogy a Fövezérlöhöz fuzödö 
viszonyában valami kitapinthatatlan változás állt be. 
A Fövezérlö azonban a szavába vágott, pedig korábban sosem tett ilyet.
Dillinger 


nyakán felmeredt a ször; a veszély tudata és a mardosó kétely villámként
cikázott át az 
agyán. 


-Nem hagyhatom, hogy mindenféle független programok ellenörizzenek! Van 
fogalma róla, hogy hány külsö rendszerbe törtem be? Hogy hány programot 
sajátítottam ki? 

Dillinger hirtelen gyengének és fáradtan érezte magát. 


-Az én hibám - inkább önmagához beszélt, mint az FVP-hez. - Én
programoztalak 
úgy, hogy mindig többre vágyj - Akárcsak én, fejezte be némán, és vakon meredt
az 


alatta elterülö nagyvárosra. 


- És én még azt terveztem, hogy jövö héten behatolok a Pentagonba! -
jelentette ki az 
FVP. Ez kizökkentette Dillingert hirtelen mélabújából. 


-A Pentagonba? - Tudta, hogy ott minden információt hatalmas erökkel
védenek; 
becsvágyó és igen veszedelmes célkituzés, még a Fövezérlö számára is. Ez
teljesen más 


volt, mint az egyszeru ipari kémkedést; az FVP hideg fövel kész volt
belerántani 
Dillingert és az ENCOM-ot a nemzetbiztonsági rendszerek meglékelésére tett 
kísérletbe, ami egyet jelentene a hazaárulással. 


-Nem lett volna nehezebb dolgom, mint bármelyik nagyvállalatnál - mondta a 
Fövezérlö huvösen. - -gy viszont... Na, ez sül ki belöle, ha az ember szerves
lényeket 
használ. 
Használ. Ez a szó tovább szította a sértettség parazsát, amely már ott izzott


Dillingerben. 


Addig figyelte, hogyan nö és terjeszkedik a saját programja, míg végül
kicsúszott a 
kezéböl az ellenörzés; és ö hagyta, hogy ez megtörténjen, mert közben


gyarapodott a 
saját hatalma és vagyona is. Lelke mélyén mindig tudta, bár sosem vallotta be 
magának, hogy a Fövezérlö éppen erre alapoz. Most már eléggé bízott az évek


során 
felgyülemlett hatalmában, hogy lerázza magáról a szolgaság béklyóját; végre 
kimutathatta, mennyire megveti öt, Dillingert. 


-Várj egy percet! - csikorogta a vezérigazgató; bizonyos fokig
megkönnyebbült, amiért 
öszinte tudott lenni saját magához. - Hiszen én írtalak! 


-Azóta 2415-ször intelligensebb lettem - közölte vele egyszeruen az FVP.
Dillinger 

nem tudott volna megbizonyosodni erröl, mégis elhitte neki. Az FVP mindig


büszke 
volt a precízségére, és most semmi oka nem lenne hazudni. Még a vezérigazgatót
is 


megfélemlítette; ez a teljesítmény messze túlmutatott az összes többi


kognitív 
szimuláción és mesterséges intelligencián, amit valaha megalkottak. És a
Fövezérlö 


még mindig tökéletesíti magát, még mindig gyarapodik. Nem csoda, hogy ennyire 
magabiztos. 


-Mit akarsz a Pentagonnal? - kérdezte Dillinger riadtan. Eszébe jutott, hogy
az FVP 
hátha hanganalízisnek veti alá, amit mond; akkor kiértékelhet minden
hangsúlyt, 


minden árnyalatot, s következtethet belöle, mennyi igaz a szavaiból, és mennyi
nem. A 


gondolattól teljesen védtelennek érezte magát. 


-Amit a Kremllel is - felelte a Fövezérlö. - Beleuntam a nagyvállalatokba. 
Ebbe az újságba még Dillinger is beleborzongott. Az FVP eddig az ENCOM 
terjeszkedését szolgálta; tiltott adatokat szerzett be, más rendszereket
rabolt ki, egész 


társaságokat kebelezett be. Ha most belefáradt ebbe, ugyan miféle új
szórakozást 
ötölhet ki magának? Erös versenyszellem élt benn; ö maga programozta.


Dillinger 
iszonyodni kezdett; mi lesz, ha az FVP az egész világra ki akarja terjeszteni 
aggresszióját? 
- Az eddig feldolgozott információk alapján - folytatta a Fövezérlö -


legalább 


kilencszázszor, de legfeljebb ezerkétszázszor jobban tudnám koordinálni a
dolgokat, 
mint bármelyik ember. 
És a "jobban" itt azt jelenti, hogy "hatékonyabban", gondolta Dillinger. Azaz


nem 


turnéd az emberi szeszélyeket és tökéletlenséget. Dillinger mindig a
maximális 
hatékonyság híve volt, de tudta, hogy a programja ezen a téren messze



túlszárnyalja öt. 


-Ha azt hiszed, hogy... 
A Fövezérlö másodszor szakította félbe. 
-Ugye nem szeretné, ha elöásnám Flynn fájlját, és kiíratnám valamelyik
képernyöre a 
New York Times székházában? 
Dillinger kábán döbbent rá, hogy a programnak határtalan örömére szolgált ezt 
megkérdezni töle. Az íróasztalon a Times hevenyészve megszerkesztett címoldala
tunt 


fel. Az ö fényképe volt rajta, meg a vastag betus szalagcím: ELBOCSáTOTTáK A 
VEZÉRIGAZGATóT! 


-Ezt nem mernéd megtenni! - sziszegte Edward Dillinger, de tudta, hogy nincs
igaza. 
Az FVP bizonyos értelemben sokkal higgadtabb és számítóbb volt, mint a
teremtöje. 


Dillinger tulajdon mohóságát és lekiismeretlenségét testesítette meg
sokszorosára 


nagyítva; nem akadályozta semmilyen emberi gyöngeség. És megverte öt a saját 


játékában, abszolút huséget színlelve, míg szert nem tett a szükséges elönyre.
Most 


fordult a kocka. Dillinger egy tiszta, megvilágosodott pillanatában rájött,
hogy a 


Fövezérlö ugyanúgy élvezte a dolgot, mint fordított esetben ö tette volna.
Egyszóval az 


FVP addig tökéletesítette magát, míg többféle értelemben is igazi programozóvá
vált. 


-Tehát csak csinálja, amit mondok! - figyelmeztette a Fövezérlö. - Ne engedje
be a 
Rendszerbe azt a Tron programot. És szerezze meg nekem azokat a kínai nyelvu 
programokat, amiket kértem! 
Dillinger egy pillanatra fontolóra vette, ne szálljon-e szembe a programjával;
miután 


felverekedte magát az ENCOM élére, nem érzett különösebb hajlandóságot, hogy 


ismét valakinek az alárendeltje legyen. De ki tudná megjósolni, mi lenne ennek
a 
következménye? - tunödött. Kinek a javát szolgálná? ö, Dillinger mindenképpen 



börtönbe kerülne, márpedig ettöl a kilátástól irtózott. Az FVP már


megállíthatatlan 
volt; az a program, amely mindent megszerzett neki, most gúnyképpé torzítja
mindazt, 


ami az övé. 
Az arrogáns külsö máz mögött Dillinger feladta a harcot. A Fövezérlö elöre 
kiszámítaná minden egyes lépését, és bebiztosítaná magát ellene; nem tudna


túljárni az 
eszén. Mostantól kezdve igazi vaskéz veszi át az uralmat az ENCOM és minden 
tartozéka felett. Nagy a valószínusége, gondolta Dillinger, hogy én


szabadítottam rá az 
emberiségre a világtörténelem utolsó zsarnokát. 


-Kilépek - zárta le a beszélgetést a Fövezérlö. 
NEGYEDIK FEJEZET 
Miután elhagyta Dillinger irodáját, Alan beszállt a központi liftbe, megnyomta


az épület 
második földalatti szintjének a gombját, aztán csak állt, és figyelte, ahogy a
jelzöfény 


egyre lejjebb ugrik az emeleteket jelzö számok oszlopán, és közeledik a 
LÉZERLABORATóRIUM felirathoz. 


Messze odalent fehér köpenyes, védösisakot és -szemüveget viselö technikusok 


masszírozták elgémberedett nyakukat, és siettek elvégezni az utolsó percekre
maradt 
finommódosításokat, lefuttatni a bonyolult teszteket, miközben a labor 
lézerberendezésének bekapcsolására készültek. Aznap este már vagy tizedjére 
ellenörizték kínos alapossággal a céloptikákat, a különféle spektrométereket,


az 
energiaegyensúlyról gondoskodó komplex muszereket. 
A technikusok két embertöl kapták az utasításokat, ök hangolták össze a


munkát. Dr 


Walter Gibbs, a kutatócsoport igazgatója és az egész projekt vezetöje
várakozásteljesen 
nézte a több emelet magas acélburkolatot, amin az emberei dolgoztak. Alacsony,


testes 
férfi volt, öszbe csavarodó szakállal. Arca borotvaéles észröl árulkodott, meg



mély 
aggodalomról mind a technikusai, mind a laborfelszerelés iránt. 
Több mint három évtizeddel ezelött Gibbs vágott bele a garázsában abba a 
vállalkozásba, amiböl késöbb az ENCOM lett. Ahogy azonban a cég gyarapodott,


a 


kutatás és a fejlesztés levált a bonyodalmas fordulatokkal terhes
üzletmenetröl; Gibbs 
kénytelen volt kiszállni a cégvezetésböl, mert elhatározta, hogy nem hagyja


zavartatni 
magát a munkájában. Akadtak alkalmak, amikor megkérdöjelezte döntése 
bölcsességét, hogy otthagyta a döntéshozó apparátust, itt és most azonban


csöppet sem 


bánkódott miatta. Túl sok lelkes, tehetséges tudóst ismert, akikböl irodákban
tespedö 
here vagy okoskodó adminisztrátor lett, és ezt semmiképpen nem kívánta volna 
magának. Az, hogy most ennek a kísérletnek a levezetésére készült, csak


hajdani 
döntésének helyességét igazolta Gibbs szemében. 
Munkatársa és helyettes csoportvezetöje, Dr Lora Baines, minden tekintetben


Gibbs 


szöges ellentétének tunt, valójában azonban értékrendjük és céljaik nem
sokban 
különböztek egymástól. A nö húszas éveinek derekán járt, nemrég fejezte be 
posztgraduális tanulmányait, és már elismert tekintélynek számított a


szakterületén; a 


számítógépes rendszerekkel kapcsolatos munkásságával nemzetközi hírnévre tett
szert. 
Hosszú, szöke haját hátravetette, és egyszeru, szoros kontyba kötötte a


védösisak alatt. 


Arcvonásai finom szépséget kölcsönöztek neki, ami néha a hátrányára szolgált;
bár 
hatalmas, égszínkék, elbuvölö szeme volt, mégis inkább színezett, egyszeru


szemüveget 
viselt. Néha kénytelen volt hosszas szócsatákba bonyolódni, hogy megvédje 
intellektuális hírnevét, beszélgetöpartnerei meggyözésére azonban sosem volt


szüksége 
egynél több alkalomra. Munka közben általában komoly, hatékony és alapos volt,
de 



mindenkivel szívélyesen bánt, aki osztozott a lelkesedésében. 


Most éppen Gibbset tanulmányozta, és élvezte az öregúr izgalmát. A
technikusok 


elvégezték az utolsó módosításokat, és Gibbs hátrébb rendelte öket. Lora
felsóhajtott. 


-Lássuk, lesz-e a semmiböl valami! 
Gibbs odafordult hozzá; gyors, fogékony elméje kapva kapott ezen a
szófordulaton. 


-Hohó! Érdekes, érdekes - A nö zavartan nézett rá. Az öreg feltartott
mutatóujjal 
folytatta, mintha leckéztetné. - Figyelte, mit mondott az imént? "Lássuk,
lesz-e a 


semmiböl valami?" 


-Nos, arra gondoltam, hogy... - De hasztalan lett volna tiltakozni; egyszeru
közhelyet 
használt. Gibbs szélesen mosolygott. 


-Noha valójában - folytatta - mi most semmivé akarunk változtatni valamit,
majd 
visszahozni - Felmutatott egy narancsot, egy fénylö héjú, tökéletes
gyümölcsöt. -


úgyhogy helyesebb lenne, ha úgy fogalmazna: "Lesz-e a valamiböl semmi, aztán
újra 


valami?" 
Jóindulatúan elmosolyodott; szemlátomást elégedett volt, amiért sikerült
tisztáznia a 


dolgokat. Lora kedvesen visszamosolygott rá, s fejét csóválva ismerte el a
vereségét. 
Követte öt az alacsony, ólompajzssal védett célplatformra, ahol az öreg tudós 


elhelyezte a narancsot. Nem messze volt ennek a rendkívül szokatlan 
lézerberendezésnek a tüzelönyílása. Két méterre attól az emelvénytöl, ahol a
narancsot 


elhelyezték, egy másik platform állt, de üresen. 


-Hadd nézzem meg, sínen vagyunk-e! - mondta Lora, s odasietett a
számítógépes 
konzolhoz. Miközben lefuttatta a tesztsorozatokat, és ellenörizte, hogy a
berendezés 


beállítását és muködését vezérlö összes mikrokomputer rendben muködik-e,



Gibbs 
felvette a védöszemüvegét. A technikusok követték példáját, és eltávolodtak a 
berendezést rejtö óriási fémborítástól. Lora a képernyönél megbizonyosodott


róla, 


hogy a programja várakozás szerint fut, felvette a védöszemüvegét, és
visszatért 
Gibbshez, a megfigyelöpontra. 


-úgy néz ki, minden rendben - mondta. 
Gibbs bólintott; legalább annyira élvezte a feszültséget, azt, hogy
karnyújtásnyi 
távolban vannak az új ismeretek, mint a kísérletet magát. Ellenörizte, hogy


mindenki 
biztos helyre húzódott-e vissza, aztán kiadta az utasítást. 


-Hadd menjen! 
Zümmögés hallatszott, ahogy a relék összezárultak. A lézerberendezés olyan 
fénysugarat bocsátott ki magából, ami a természetben sehol sem létezhetett.
Eltalálta a 


narancsot a célemelvényen. A narancs egy pillanatra olyannak tunt, mint
valami 
remegö, rosszul befogott kép a tévében. Aztán eltunt. 
Lora visszatért a konzolhoz, engedélyezte a programnak a folytatást, aztán


megint 


visszament Gibbshez, aki alig tudott uralkodni az izgalmán a kísérlet elsö
fázisának 
sikeres befejezése láttán. A lézerberendezés lassan elfordult, célba vette a


második, 
üres platformot, miközben a mikrokomputerek rekalibrálták és újra szinkronba 
hozták. 
Bár a laboratóriumban senkinek nem tunt fel, fönt, a mennyezet sarkában egy


ipari 
kamera végig figyelemmel kísérte az eseményeket. A számítógépes vezérlés és a 
lézerberendezés által végrehajtott minden muveletet gondosan leltárba vettek


és 


kielemeztek. Senki nem tudott róla, de a Fövezérlöt roppantul érdekelte ez a
projekt. 
újabb lézerkisülés találta el az üres emelvényt, s a narancs lassan,


fokozatosan ismét 



megjelent, pont fordított sorrendben, mint amikor eltunt. Mikor teljesen
összeállt, 


eredeti helyétöl két méterre, a lézer kikapcsolt. Lora és Gibbs odarohant,
hogy 


megvizsgálja a gyümölcsöt; mivel a riasztójelzés nem szólalt meg, biztosra
vehették, 


hogy nem fenyeget sugárveszély, és a narancs atomi struktúrája sem vált
instabillá. 


-Tökéletes - mondta Gibbs halkan, miközben felemelte a narancsot, és a hosszú
évek 
munkája járt az eszében, amely az iménti pillanatban nyerte el jutalmát. Lora
is a 


gyümölcsre meredt, és megpróbálta a látottak szubjektív értékelését összhangba
hozni 


az objektívvel. A Manhattan-terv óta nem volt a tudományban ekkora áttörés. 
Ujjongó kórus zavarta meg néma áhítatukat. Alan állt egy közeli lépcsön,
széles 


mosollyal az arcán. 


-Csodálatos! 
Gibbs visszamosolygott rá, akárcsak helyettes csoportvezetöje; a komoly,
üzleties Dr 
Baines egy pillanatra átadta helyét az elbuvölö Lorának. Lora szerette Alan


mosolyát, s 


bár a férfi komoly természete visszhangra talált a lelkében, titokban néha
mégis azt 
kívánta, bárcsak gyakrabban mosolyogna. 


-Üdvözlet, Alan! - kiáltotta Gibbs. Noha az ENCOM kutatási és fejlesztési
részlegének 
számos alosztálya volt, Gibbs és Alan hamar összebarátkoztak, mivel
mindketten 


ismerték Lorát. Mindketten tiszteletben tartották a másik tehetségét és


eredményeit. 
Mikor a technikusok egymás után levették a védöszemüvegüket, Alan látta, hogy
már 


minden veszély nélkül csatlakozhat a többiekhez, mert kikapcsolták az összes 


lézersugarat, és nem kell kockáztatnia, hogy valamelyik lyukat fúr a
retinájába. Lefelé 
menet megkérdezte. 



-Élvezitek, fiúk, hogy mindent dezintegráltok idelent? 
Lora levette a védösisakot, és kirázta hosszú, hullámos haját. 
Gibbs persze szó szerint vette a kérdést. Mikor Alan gyorsan átölelte és
megcsókolta 
Lorát - aki ebbe kicsit belepirult -, az idösebb férfi kiigazította. 


-Mi nem dezintegráltuk ezt a narancsot, Alan, hanem digitalizáltuk. 
Alan és Lora derus pillantást cseréltek. Gibbs rá se hederítve folytatta a
leckeadást. 


-A lézersugár megbontja a tárgyak molekuláris struktúráját. A molekulák
mintegy 
felfüggesztödnek a lézersugárban, aztán a számítógép visszaolvassa a modellt,
és -


emelte föl színpadiasan a narancsot - voilá! 
Gondoljanak azok az egymást fúró irodakukacok és papírfaló bürokraták, amit 
akarnak, tette hozzá Gibbs magában. Soha egyikük sem fogja azt érezni, amit


most én! 


-Nagyszeru - mondta Alan. - El tudna küldeni s szerkentyutök Hawaiira? 
-Igen - mondta neki Lora vigyorogva, légikíséröt majmoló hangon -, de sajnos,
csak 
kerülövel, és legalább harminc napra elöre ki kell váltania a programját! 
Alan felnevetett, és a lény örült, hogy hallja. Gibbs is elkuncogta magát; egy
pillanatra 


visszarángatták a földre a tudományos áttörés szédítö magasságából. 


-Mi újság odafent? - kérdezte Lora, félretéve a lelkesedését. Alan már hetek
óta csak a 
Tron programjával foglalkozott. 
A férfi vállat vont, a mosoly eltunt az arcáról. Milyen komollyá, milyen
alapossá tud 


változni egy töredékmásodperc alatt, gondolta Lora. Akárcsak én, ha a munkáról


van 
szó. De ezt szerette benne. Alannek volt humorérzéke, ám sosem feledkezet meg
a 


céljairól, meg arról, hogy felelösséggel tartozik másoknak és önmagának. 


-örjítö - komorodott el Alan. - Már majdnem beindíthattam volna a Tront,
erre 
Dillinger mindenkit kitiltott a rendszerböl, aki a Hetes Kódcsoportba



tartozik. Mióta 


föltelepítette azt a Fövezérlö Programot, a hálózatban több a giliszta, mint
egy 
horgászcsali-boltban. 
Gibbs egy pillanatra megfeledkezett a diadaláról, mivel olyan dolgokról folyt


a 
beszélgetés, amikhez értett, és szerette megvitatni öket. 


-Nos, alkalmanként föl kell készülni az üzemzavarra. Elvégre a komputerek
csak 
gépek, nem tudnak gondolkodni. 
Alan azt felelte: 


-Akadnak programok, amik hamarosan megtanulnak. 
Gibbs savanyú képet vágott. 
-Na, az lesz aztán a csodálatos! A programok meg a számítógépek gondolkodni 
kezdenek, az emberek meg abbahagyják - Fejét csóválva fontolgatta, mit
szabadított rá 
a világra néhány társával egyetemben pár évtizeddel ezelött. Létezik olyan


jótékony 
dolog, ami nem hordozza magában a balszerencse csíráját? A jelek szerint nem, 
döntötte el a kérdést Gibbs. Annyit mondott: 


-Lora, én még maradok, elvégzek egy-két elemzést. Holnap találkozunk. 
Elbúcsúztak egymástól, és Gibbs távozott, hogy fontolóra vegye, mit ért el, és
mik a 
kötelezettségei. Talán ideje lenne elbeszélgetni egy kicsit Ed Dillingerrel. 
Alannel sétálva a magasba nyúló fémburkolat mellett Lora megkérdezte: 


-Azt mondtad, a Hetes Kódcsoport? 
A férfi válasza kissé szórakozott volt; még mindig a problémája járt a
fejében. 


-Igen. átkozottul bosszantó; tudod, éppen arra készültem, hogy... 
-Nem mondta Dillinger, hogy miért? 
Alan arcizma idegesen megrándult. 
-Valaki belemászott a hálózatba. 
-Belemászott? - visszhangozta Lora. Neki ez a szó jóval többet jelentett,
mint Alannek. 

Flynn képét idézte föl benne - Flynn, a programfeltörö, a rendszerlékelö, a
forrófeju. 
Tudta, hogy ideje felvetni egy olyan témát, amit általában kerültek. 
Megállította Alant. 


-Mióta Dillinger kirúgta, Flynnek folyton az jár a fejében, hogy betör a
rendszerbe. És 
neki hetes biztonsági kódja volt. 


Alan arcán düh váltotta fel az örömöt, ami a lány társaságában általában
elidözött rajta. 


-Flynnek hozzád is volt biztonsági kódja. Semmi kedvem róla beszélni. 
Nem szerette magát, amikor így viselkedett, de Lora annyira sokat jelentett
neki, hogy 
nagyon nehéz volt kirekeszteni tudatából a féltékenységet. Én nem vagyok


olyan 


hivalkodó, mint Flynn, döbbent rá, úgy ám, közel sem vagyok annyira érdekes,
és 
Lora mégis engem szeret. De akkor is... 


-ó, verd már ki a fejedböl! - mondta Lora. - Ami volt, régen volt - Ezt
nagyon 
határozottan jelentette ki, mind Alannek, mind önmagának... talán túlságosan
is. - Túl 


vagyok rajta. 


Alan bunbánatot érzett, és szemrehányást tett magának, amiért ennyire
érzékeny 
Flynnel kapcsolatban. Ha féltékenykedik, amiért Lora egy darabig az ö társa


volt, azzal 
csak kettejük egymás iránt táplált érzelmeit keseríti meg. 


-Jól van, jól van; gyere, menjünk innen! 
Elballagtak az ENCOM parkolójába, ahol a nö fekete furgonja állt. Mikor már
úton 
voltak, Lora mély lélegzetet vett, és azt mondta: 


-Szeretnék elmenni Flynnhez. 
Alan odafordult, és a lány kedves arcába nézett; egyenesen maga elé meredt,
utcai 
lámpák és reflektorok fénye játszott rajta. 


-Szóval így "verjem ki a fejemböl" a dolgot? - Hirtelen félelem tört rá, hogy
esetleg 

elveszítheti Lorát. Azonnal elhessegette magától a gondolatot; még fontolóra
venni is 


képtelen volt. 


-úgy értem, szeretném, ha mindketten elmennénk hozzá - A nö egy kihajtó
rámpára 
irányította a furgont, és biztos kézzel besorolt a forgalomba. 


-Minek? - Bármennyire igyekezett, Alan képtelen volt elnyomni hangjában a 
szkeptikus élt. 
-Hogy figyelmeztessük. 
Lora futó pillantásokat vetett az útjelzö táblákra, és Alan látta, hogy már
arrafelé vette 


az irányt, ahol Flynn lakik. Hátradölt az ülésen, és összefonta a karját a
mellén. 


-Mire? 
-Hogy Dillinger rászállt - Lora egy négyes csomópontra fordult a furgonnal. 
-Még most sem értem, mi fogott meg benne annyira - jegyezte meg Alan, bár ez
nem 
volt igaz. Legelsö találkozásuk óta behatóan figyelte a lányt, mikor mit mond,
és miröl 


árulkodik az arckifejezése. Tudta, hogy Lora lényének egyik része lázadozik
az 


ENCOM által kínált állás kötelmei ellen, a másik, erösebbik fele viszont a
munkájához 


láncolja. Flynn pedig erre az elsö félre gyakorolt nagy hatást. Flynn a maga
egye-fene 


hozzáállásával azt az eszmét testesítette meg, hogy a szabályok csak addig
kötnek, amíg 


át nem alakítod öket, és ha az nagyobb örömödre szolgál, mindig a pillanat
sugallatát 


kell követni. És - bár ö maga sosem fogalmazott volna így - Alan túlságosan
önálló 


egyéniség volt ahhoz, hogy megpróbálja Flynnt majmolni, akár Lora kedvéért
is. 


-ö sosem fogott meg igazán - vágott vissza a nö, és magában még hozzátette: 
Legalábbis nem úgy, ahogy te. 
-Igen? 

Lora ingerülten kitört. 


-Az esze miatt szerettem! 
De képtelen volt komoly arcot vágni hozzá, és kibuggyant belöle a nevetés. 
-Hah! - förmedt rá tamáskodást tettetve Alan; kicsit ö is feloldódott. A
feszültség 
szertefoszlott; mikor Lora visszanézett rá, a tekintetéböl ismét öszinte
vonzalom 


sugárzott. Nem kételkedett benne, hogy Alan az a férfi, akit szeret;


rendelkezett azzal a 
belsö erövel és jellemszilárdsággal, amit a nö sokra tartott, és amire nagy
szüksége 


volt. 


Csak éppen nem volt könnyu nem irigyelni egy olyan embert, mint Flynn, akinek
az 
egész élete csupa mókából állt - Lora néha vágyott rá, hogy megossza vele ezt


a 
szüntelen vidámságot. Egy ideig vonzódtak egymáshoz Flynnel; a férfi nevetve 
kijelentette, hogy egybeesik az algoritmusuk. 
A városnak egy régi negyedébe hajtott, ahol szorosan egymás mellett szorongtak


a 


barna-szürke épülettömbök. Lora fékezett, és leparkolta a furgont a kerület
szívében, a 
tarka fények és a hangzavar egyik szigetével szemben. Ez volt a legnagyobb, 
legnépszerubb videojátékterem a városban, ajtajai tárva-nyitva álltak. A


bejárat fölött 


hivalkodó, piros neonfelirat égett messzire fénylö betukkel: FLYNN'S. Az
egész 
környéket bevilágította. Flynn ebben a városrészben nött fel, és bármilyen


mellözések 


is érték élete során, ezen a környéken már rajtahagyta a kézjegyét. AZ
URöRÜLTEK 
HAZáJA, hirdette az elsö alatt egy második, kisebb felirat. 
Odabent emberalakok játszottak a videoautomaták kusza sorainál, egyiktöl a


másikig 


kóboroltak, vagy üresedésre vártak valamelyik kedvencüknél. Lora lezárta a
furgont, 
és beléptek Alannel. Alan látta, hogy a játékterem falait poszter méreture


nagyított 



tervrajzok díszítik: számítógépes chipek, mikroprocesszorok, bináris


áramkörök. 
Akadtak neonreklámok is, amik a Kódháborúkat, az Ideghálózatot, a Gonzót és
más 


videojátékokat hirdettek. Flynn bensöséges viszonyban volt minden
számítógépes 


játékkal, meg azokkal is, akik szerettek játszani velük. 
A játék mikrokozmoszában mindennek a versengés volt a lényege, a békülés
szóba 


sem jöhetett. Tankok dübörögtek háromdimenziós tájakon, gyilkos tuzharcra


vágyva. 
Fáradhatatlan, digitalizált atléták mérköztek egymással, rivalizálásuk nem
ismert 


határokat. Urhajók csatáztak, idegen lények támadtak; a fegyverszünet futó,


kérészéletu 
jelenség volt, a béke pedig a megvalósíthatatlan ábrándok birodalmába
tartozott. 


Aszteroidák röpködtek felfedezö urhajókat fenyegetve, rosszindulatú


vadászszellem 
hajtotta öket. Ezeknek a játékoknak a feltalálói sziporkázóan ötletgazdagok
voltak, 


hogy izgalmat ébresszenek a játékosokban, s megköveteljék osztatlan,
folyamatos 


figyelmüket. 
A levegöt a különféle videomasinák búgása, zümmögése és füttyögése töltötte
be. A 


pontszámláló mindegyiken fel-felsípolt, némelyik pedig kihívó, sértö


megjegyésekkel 
árasztotta el emberi vetélytársait. Végeérhetetlenül áramlottak a gyözelemröl
vagy 


vereségröl árulkodó hangok: sivítás, dübörgés, kattanások. Halálsikolyok és 


siratóénekek hangzottak fel, amikor a játékosok elveszítették utolsó tankjukat
vagy 
urhajójukat: robbanások, hiperhajtómuvek, hatlövetu revolverek, rakéták,


lézersugarak 


harsogtak, ahogy az ujjak rásimultak a tüzelögombokra. Körös-körül különféle
típusú 
vezérlömuveket kezeltek kapkodva a játékosok: kormánykereket,


taposópedálokat, 



botkormányokat, periszkópokat és fényceruzákat. 


A terem még ebben az idöpontban is zsúfolva volt. A látogatók legnagyobb
része 
kisgyerek, kamasz vagy fiatal volt, mindkét nemböl vegyesen. Öltözködésük a 
legkülönfélébb ízlésvilágról árulkodott, a csillogó-villogó, drága ruháktól az


utcai 


bandák viseletéig. Idösebb férfiak és nök is akadtak: barátságosan elvegyültek
a többi 
játékos között, akik közül sokan félelmetes ügyességröl tettek tanúbizonyságot


a 
videoautomatáknál. 
Persze más, kisebb játéktermek is voltak szétszórva a városban, és különálló 
videoautomatákat is találhatott az ember bárokban, éjjel-nappali boltokban, 
italmérésekben. Ha azonban a legújabb, legjobb gépeket akarta kipróbálni, ha


szeretett 


volna a város legtapasztaltabb játékosaival beszélgetni, akkor Flynnhez
kellett mennie. 
És ha a legjobb játékos ellen akart játszani, akkor Flynnt kellett kihívnia. 


Alan és Lora kisebb - két-, három és négyfös - csoportok mellett haladt el,


akiket 
semmi más nem érdekelt, csak az elöttük villogó gép, s hösies igyekezettel
birkóztak a 


Behatolóval, a Nulla óra nulla perccel, vagy valamelyik más játékkal. Két


lány 
tekintélyes pontszámot ért el a Lödd, ahol éredben. Alan mindenre figyelt;
hallotta, 


mikor a látogatók ujjongva éltetni kezdtek egy kisgyereket, aki alig érte fel
a 


botkormányt, de elképesztö teljesítményt nyújtott a Galaktikus háborúban. 
átkukkantott egy fiatalember válla fölött, aki éppen most alapozta meg a
hírnevét, mint 


elektronikus revolverhös. 


Lora és Alan egyre tovább haladt a boldog, furamód eltökélt játékosok
forgatagában, a 
képernyök és színes neoncsövek villódzó fényében. Egymás után hagyták el a 
játékautomatákat: Aszteroidavadászat, Kezdet és vég, Az áramkörök urai. Flynn 



játékterme valami technológiai tündérpalotának tunt. Eljutottak egy lányhoz,


akinek a 
dzsekijén egy középiskolai futballcsapat emblémája díszlett; a kituzökböl
ítélve ö 


lehetett a buzdító tánckar vezetöje. A társait figyelte, akik éppen a Harci


zónával tették 
próbára a szerencséjüket. Az egyik a botkormányt, a másik a tuzgombot
kezelte; 


egymás után szedték le a tankokat, repülö csészealjakat és robotrakétákat. 


Lora megérintette az éltáncos karját, és kiabálva szólította meg, hogy érteni
lehessen, 
mit mond. 


-Hé, merre van Flynn ma este? 
A lány tetötöl talpig végigmérte, és Dr Lora Baines hirtelen gyanús
kívülállónak érezte 
magát. Aztán a játékterem hátulja felé mutatott. 
Flynnre egy Urörültek automata elött bukkantak rá, melynek oldalán szinte


világított az 
ENCOM cégjelzése meg a jól ismert skicc az Azonosítóról, erröl a vérengzö 
robotrepülöröl, amely a játék képernyöjén vadászott prédára. Flynn terpeszben


állt, a 
gép fölé hajolva, beszédes testtartásban. Ugyanolyan könnyedén kezelte a 
vezérlögombokat, mint a hálózatba bekapcsolt gép billentyuzetét. Borzas és


borostás 
volt; rövidujjú pólót, farmert és edzöcipöt viselt. 
Flynn arcáról lerítt, hogy élvezi, amit csinál. Ez a játékterem nemcsak a


munkahelyet 


jelentette neki. Mikor meglátta, Alannek eszébe jutott, hogy Flynn híres róla,
mennyire 
tisztességesen viselkedik a vendégeivel. úgy hallotta, hogy egy alkalommal egy


kisfiú 


hihetetlen pontszámot ért el valamelyik automatán, s egyik jutalomjátékot a
másik után 
nyerte. Eljött a záróra, és a srácot minden más játékteremböl kitessékelték


volna - az 
induló negyeddollárosát talán visszaadják neki, talán nem. Flynn azonban
állítólag 



megengedte neki, hogy ottmaradjon záróra után, és a fiú barátaival együtt 


végigszurkolta azt a kilencven percet, amire a játék befejezéséhez szüksége
volt. 
Alan kétkedö pillantást vetett Lorára, aztán mindketten odasétáltak Flynnhez.


Valami 


hihetetlen pontszámnál járt, és ámuló ifjak serege vette körül, akik nyilván
úgy érezték, 
hogy történelmi eseménynek a tanúi, és lelkesen buzdították a mestert. 


-Megmutatom, hogy kell ezt csinálni - mondta Flynn, és beharapta az ajkát a
nagy 
összpontosításban. A kanyonok labirintusában éppen egy Azonosító tartott
feléje 


pörögve. - Elöbb elhátrálsz töle... - Az éles szögben közeledö Azo elvesztette


relatív 
sebessége legnagyobb részét. - Vársz, amíg lötávolba kerül, aztán... - Flynn
hirtelen 


körberántotta a célkeresztet, és tüzelt. Lövése pont a közepén találta el az
Azót, amely 


darabokra robbant. - Aztán beledurrantasz! 
A szájtáti nézök hurráztak. Alan látta peregni az Urörültek-automata
kilencjegyu 


számlálóját; a pontszám egyre nött, ahogy Flynn az Azonosítókkal csatázott, és


kitért a 
tüzük elöl. Flynn rajongói egészen nekivadultak, mikor a számláló
999.999.999-re állt. 


A feszültség fokozódott. Flynn rikkantott egyet, a combjára csapott, és
bevitte az 


utolsó lövést; egy Azonosító eltunt a képernyöröl. 
A számláló kigyulladt, a képernyön villogva megjelent a REKORD!!! felirat,
sivítva 


felbúgott a diadalsziréna. A tömeg örjöngve tombolt, a kamaszok éljeneztek, 


kurjongattak, a bátrabbak Flynn karját és hátát veregették. Lorának, aki
mindent 
figyelt, és emlékeztette magát, hogy ez Flynn játékterme, megfordult a


fejében, hogy 
nem egy világrekordnak volt-e a tanúja. 
Flynn magasba emelt karral nevetett, és igyekezett lecsendesíteni csodálóit. 


-Laza a csuklóm, gyerekek, ennyi az egész! 

A fiatalok harsány üdvrivalgásban törtek ki az álszerény megjegyzés hallatán.
Aztán az 
egyikük odalépett az Urörültek automatához, a többiek meg szétszóródtak, hogy 
valami mással próbáljanak szerencsét. Flynn elfordult az oszladozófélben lévö 
tömegtöl, s megpillantotta Alant és Lorát. 
Megint elnevette magát, és felemelte a hangját, hogy hallani lehessen. 


-Hé, népek! De jó újra látni titeket! - Látszott rajta, hogy komolyan mondja.
Mint 
korábban már annyiszor, Alan most is kénytelen volt megállapítani, hogy
nagyon 


nehéz nem kedvelni Flynnt. Lora azt gondolta, hogy nem sokat változott. 


- Semmi nem dobja fel úgy a forgalmat, mint egy jól öltözött ifjú pár -
fejezte be 
Flynn. Lora viszontlátása olyan érzelmeket kavart benne, amiken meglepödött,


hiszen 


úgy gondolta, rég túltette már magát a lány elvesztésén. Lora annak idején
öszintén 
vonzódott hozzá, és ez kölcsönös volt, de az már régen elmúlt - legalábbis


mostanáig 
így hitte. 


-Beszélnünk kell! - kiabálta Lora a nagy lármában. Flynn elmosolyodott. Ez
rávall: 
semmi körülményeskedés, semmi köntörfalazás. 


-Sok szerencsét! - vigyorodott el. - Idebent még gondolkodni sem lehet,
akkora a 
ricsaj - De látta, hogy a nö komolyan gondolja, és valószínuleg Alan is. Flynn
kezdte 


sejteni, miröl lehet szó, és egy intéssel maga után hívta öket. - Gyertek! 
Alan és Lora felsietett a lépcsön, miközben Flynn még visszanézett, hogy 
megbizonyosodjon róla, minden rendben megy-e, aztán bezárta a lépcsöre nyíló


ajtót. 


-Na, hogy állnak a dolgok a komoly tudomány világában? - kiáltott fel
utánuk. 
Alan körülnézett Flynn dúlt külseju szobájában, és felmérte magában, hogyan is
élhet. 


A szobát kétoldalt derékig érö pultok választották el a magas mennyezetu
játékteremtöl, 



a köztük lévö sarokban L alakú, kárpitozott pad húzódott. A pultok fölött
leeresztett 


redönyök tompították a lentröl felszurödö lármát. Volt még a szobában egy 
számítógépes terminál, néhány szerteszét heverö játékautomata, a javítás
különbözö 


stádiumaiban, meg egy ágy, amit jó ideje nem vetettek be. 


Alan nagyot nyújtózkodott, mert egészen elmerevedett a háta a játékteremben és
a 
terminálnál töltött idö alatt. A redöny résein át lenézett a játékterembe. 
- A legjobb programozó, akit az ENCOM valaha látott - húzta el a száját -


most 
urcowboyt játszik egy füstös pincehelyiségben. 
Lora ülöhelyet keresett magának a kárpitozott padon. A lépcsön Flynn léptei 
közeledtek. 


-Alan, ezt a dolgot bízd rám, oké? 
Alan visszakozott, amikor Flynn belépett a szobába, mert hirtelen rádöbbent,
hogy 
igazából nem akarja megsérteni Flynnt, még akkor sem, ha képes lenne rá -


amiben 


kételkedett. Csak ez az ember annyira tehetséges, füstölgött magában. Alan
gyulölte a 
pocséklást, különösen, ha egy nagyszeru agyról volt szó. 
Flynn lehuppant a lóca egyik sarkába, kinyújtózkodott, és összefonta a kezét


a 
tarkóján. Hallotta Lora megjegyzését. 


-Na, elö a farbával! - vigyorodott el. 
A nö nem törödött a kihívó mosollyal; elhatározta, hogy nem hagyja beugratni
magát. 
Megkérdezte: 


-Te törtél be az ENCOM hálózatába? 
Flynn kifújta a levegöt. 
-Hú! Sosem szerettél sokat köntörfalazni. 
A hangjában elismerés csengett, de Lora látta, hogy elevenébe talált a
kérdéssel. Egy 
kicsit túl gyorsan, egy kicsit túl olajozottan fordult Alanhoz, ér érdeklödte



meg töle: 


-Még mindig széthagyja a ruháit a padlón? 
A hirtelen témaváltás váratlanul érte Alant. Lora elpirult, és felkiáltott: 
-Flynn! 
Algoritmusok, gondolta Flynn kuncogva. 
Alan csak annyit sikerült kiböknie: 
-Hát, izé, nem. Illetve nem túl gyakran. 
-Alan! - tört ki Lora. Flynn kuncogott; Alan elkomorodott, és azon tunödött,
minek 
jött egyáltalán ide. 
Lora a játékteremre mutatott, és azt mondta Flynnek: 


-Legalább látom, miért csak a tizennégy évesek között vannak barátaid. 
Flynn felkapott egy kézi videojátékot, és tüntetöen rá se hederített a csípös 
megjegyzésre. A kis muanyag téglalapból miniatur csaták zaja áradt. Bunbánóan 
vigyorgott. 
- Touché, szívem! Igen; körülszimatoltam egy kicsit - védekezöen fölnézett. -
Nagyon 
jól tudod, hogy minden okom megvan rá... 


-Te törtél be? - vágott közbe Alan. 
Flynn elfintorodott. 
-Csak próbáltam - fejével a terminál felé biccentett. - De azzal a vacakkal
nem tudtam 
teljesen összehozni a kapcsolatot - Felsóhajtott. - Persze, ha lenne egy
közvetlen 


csatlakozásom... - Nem fejezte be a mondatot; ki-ki értse úgy, ahogy akarja. 


Alan nyíltan viszonozta a tekintetét. Flynn egyszerre csak azon kapta magát,
arra 
gondol, hogy más körülmények között talán barátok lehettek volna. Bradley nem


turte 


a hazugságokat, a ködösítést, az aljasságot, az ármánykodást. Alan leült Flynn
mellé 
jobb felöl, és azt kérdezte: 


-Flynn, te sikkasztottál? 
Flynn megint a játékra nézett, és igyekezett olyan hangon válaszolni, mint

egy 
másodrangú intrikus egy tucatfilmben. 


-A sikkasztás olyan csúnya szó, Mr Bradley! 
Alan zavartnak tunt, és Lora türelmetlenül csettintett a nyelvével. Flynn a
normál 
hangján fejezte be. 


-Nem. Tulajdonképpen csak némi bizonyítékanyagot szerettem volna
összeszedni. 
Alan továbbra is nyílt tekintettel nézte. 


-Nem igazán értem. 
Flynn rápillantott, aztán Lorához fordult, aki a baloldalán ült. 
-Nem mondtad el neki? 
A nö a fejét rázta, és Flynn rájött, hogy nemigen lehetett gyakori témája a 
beszélgetéseiknek. Folytatta, méghozzá többé-kevésbé Mr Peabodynak, az
idöutazó 
kutyazseninek a hangján. 


-"Sherman, állítsa a gépet hátramenetbe!" - Bugyuta-boldog pillantást vetett
rájuk. - Öt 
évvel ezelött Kevin Flynn - mutatott magára, szerényen meghajtva a fejét -
egyike az 


ENCOM legokosabb fiatal szoftverfejlesztöinek - Megvetöen horkantott. -


Annyira 
okos, hogy éjszakánként bejár a munkahelyére, telepít egy privát fájlt, és
írni kezd egy 


saját találmányú játékprogramot, aminek a neve - mutatott széles gesztussal az


egyik 
videoautomatára a szobában, aminek az oldalán ott díszelgett az Azonosító-kép
-


Urörültek! 
Flynn határozottan élvezte az Alan arcára kiülö megdöbbenést. Lora az ajkát 
csücsörítette, és néma helytelenítéssel kísérte figyelemmel a színjátékot. 


-Te írtad az Urörülteket? - hitetlenkedett Alan. 
Flynn mosolya kissé ferde volt. 
-Igen. Meg a Robotkommandót is; egy rahedlire való játékot - Föltartotta
résnyire 

nyitott hüvelyk- és mutatóujját. - Ilyen közel jártam hozzá, hogy megindítsam
a saját 
kis vállalkozásomat. 
A kéz lehanyatlott; Flynn hangjából eltunt az irónia. 


-De itt lép be a képbe Ed Dillinger. Egy másik szoftverfejlesztö, nem olyan
okos, nem 
olyan fiatal, de sokkal-sokkal ravaszabb. Egy éjszaka a mi Flynn fiunk odamegy
a 


termináljához, megpróbálja behívni a fájlját, és - semmi. Nagy, üres képernyö,
úgy 


bizony! 


-Ugorjunk át három hónapot. Ed Dillinger bemutat az ENCOM-nak öt 
játékprogramot, amiket ö "írt"; a mocsok még a nevüket sem változtatta meg.
Ezzel 


vette kezdetét üstökösszeru karrierje, egészen a... mi is ö most,
részlegigazgató? 


-Vezérigazgató - helyesbített Alan. Azon kapta magát, hogy minden szavát
elhiszi 
Flynnek, legalább annyira a róla alkotott ítélete, mint Lora bizalma vagy
Flynn 


lebilincselö elöadásmódja miatt. 
A könnyedség eltunt Flynn hangjából. 


-Azóta a srácok hetente nyolcmillió negyeddollárost dobálnak az Urörültek-
automatákba, és én egy koszos centet sem látok belöle, csak annyit, amennyit
itt 
sikerül kifacsarnom szerencsétlenekböl. 
Dillinger pedig elöléptetést kapott érte, profitrészesedést,


részvényelövásárlási jogot -


hírnevet, pénzt, sikert. Alan egyelöre félretolta ezt az igazságtalanságot,
makacsul 
ragaszkodva a beszélgetés eredeti fonalához. 


-Még mindig nem értem, miért próbáltál betörni a rendszerbe. 
Flynn most elörehajolt. 
-Mert valahol, valamelyik adatállományban ott a bizonyíték. Ha elég messzire
jutok, 
meg tudom szerezni - A múltkor nagyon közel járt hozzá, csak azért nem
sikerült neki, 



mert külsö terminálon dolgozott. Most egy újfajta támadási mód jutott az
eszébe; mivel 


mind Alan, mind Lora együttérzön hallgatta, felcsillant elötte a reménysugár.


-A 
kódszavam; Dillinger utasítása az adatok titkosítására... 
Lora megszakította a bizonyítékok felsorolását. 
-Attól tartok, ehhez már késö van. Dillinger kitiltotta az egész Hetes
Kódcsoportot. 
Valószínuleg tudja, miben mesterkedsz. 
Alant egészen váratlanul érte a felfedezés; nem zavarta a lány hangjában
csengö 


együttérzés. 
Flynn nyögve hátrahanyatlott. 


-ó, nagyszeru! Akkor most már semmi sem állíthatja meg - tárta szét a karját.
-
Dillinger és a drágalátos Fövezérlö Programja majd szépen elrendezik odafent
a 


dolgokat! 


-Ha az én Tron programom futni kezd, kizárt dolog - jelentette ki Alan
izgatottan. 
Meglepte egy kicsit, milyen hamar vált semleges szemlélöböl szimpatizánssá, 
szimpatizánsból pedig szövetségessé. De amit Dillinger Flynnel muvelt, amit
most is 


csinál - az nem helyénvaló. - A Tron lezárná a rendszert. Ha a fájlod odabent
van... 
Flynn tekintete mohó volt, összeesküvésre buzdított. 


-Öregem, ha odabent lennénk, tudnék hamisítani magunknak egy hatos kódot! 
Egymásra néztek. Flynn kapva kapott a lehetöségen, hogy újabb kiruccanást
tegyen a 
hálózatba. Alan visszafogott volt, de magában már döntött. Lora


tapasztalatból 


felismerte a két férfi arcára kiülö kifejezést. Meglóbálta a furgonja
kulcsait. 
Mindhárman mocorogni kezdtek a helyükön, bizsergette öket a kihívás tudata. 


-Táncolunk? - kérdezte a lány. 
ÖTÖDIK FEJEZET 

Dillinger megint számítógépes konzolokkal felszerelt asztalánál ült, mely csak


úgy 
öntötte magából a képeket és információkat, amik telefonhálózatokról, ipari és
katonai 


telekommunikációs csatornákról, és az ENCOM messzire terjedö
leányvállalataitól 


származtak. Most azonban nem törödött velük; Dr Walter Gibbs állt elötte. 
Dillinger úgy határozott, hogy részben - de nem teljesen - leplezi
ingerültségét. -gy 


elfoglalt üzletembernek tunt, akit fölöslegesen zaklatnak mindenféle


apró-cseprö 
dologgal, ö azonban igyekszik higgadt önmérséklettel viselni a
megpróbáltatásokat. 


Gibbs a maga részéröl zavart volt. Még sosem voltak ilyen nehezek a


tárgyalásai annak 
a mamutvállalatnak a felsö vezérkarával, amelynek megalakulásánál ö
bábáskodott; az 


ENCOM mindig elismerte, hogy le van kötelezve neki. Most azonban, mikor az 
örjítöen tartózkodó Dillingerrel kellet szembenéznie, rájött, hogy a helyzet 
megváltozott. 
Gibbs még egyszer próbálkozott. 


-Ed, én csak annyit akarok mondani, hogy ha az embereink nem férhetnek hozzá
a 
saját programjaikhoz... - Egy pillanatra szünetet tartott. Az effajta állapot
baljós 


következményei annyira nyilvánvalónak tuntek a szemében, hogy fel sem bírta


fogni, 
Dillinger miért nem ugrik azonnal, hogy rendbehozza a dolgokat. Eleve nem
értette, 


miként hagyhatta a vezérigazgató, hogy ilyen helyzet alakulhasson ki. -
Tudja, 
mennyire idegesítö, ha az ember éppen egy fontos problémán dolgozik, és... 
Dillinger pontosan abban a pillanatban vágott a szavába, amikor Gibbs mondata 
befejezését próbálta megfogalmazni, és sebészi precizitással amputálta. 


-Walter, én megértem magát - A hangja azonban épp az ellenkezöjéröl
árulkodott. -

De a Fövezérlö Programtól olyan adatok kapok, amik szerint valahol szivárog a 
rendszer, és ez... 


-És ez az FVP, ha engem kérdezel - szakította félbe Gibbs váratlan hévvel
Dillinger 
mesterien kimunkált szónoklatát -, maga az oka a problémák felének... 


-Az FVP a leghatékonyabb módja a munkánk koordinálásának - mondta Dillinger, 
hogy visszanyerje a kezdeményezést. Semmiképpen sem hagyhatja, hogy az ügyböl
a 
Fövezérlö ellen intézett támadás legyen. Belegondolni sem mert, mire lehet


képes az 


FVP, ha fenyegetve érzi magát. Ugyanaz a félelem és bizonytalanság élt benne,
mint 
magában Dillingerben, csak sokszorosára duzzadva; teljesen kiszámíthatatlan


volt. A 


gondolat még nagyobb lendületet kölcsönzött a vezérigazgató visszavágásának. -
Nem 
ülhetek úgy itt, hogy nekem kelljen foglalkoznom a legutolsó programozó


belépési 
kérelmével is! 


-A számítógépek arra valók, hogy biztosítsák a programozóknak a belépést a 
hálózatba! - szögezte le Gibbs abszolút bizonyossággal; Dillinger látta, hogy
az 
öregember olyan témára tért át, ahol a hite megingathatatlan. Nem volt más


hátra, 
kénytelen volt bekeményíteni. 


-A számítógépek arra valók, hogy üzletet csináljunk velük! - felelte
jéghidegen, aztán 
józanabb, meggyözö hangra váltott. - Nézze, Walter! Minden tiszteletem a
magáé, de az 


ENCOM már nem az a kisvállalkozás, amit annak idején maga a garázsában


elindított. 
Végigzongorázott az érintésre érzékeny kapcsolókon az íróasztalán.
Mozdulatára, akár 


egy máguséra, képernyök és kijelzök mozaikja gyulladt ki. Gibbs önkéntelenül 
lepillantott, és meglátta a monitorokat, az ö oldaláról nézve fejjel lefelé. 
Megmutatták neki az ENCOM lélegzetelállító távlatait: a számítógépek


garmadáját, a 



mágneslemezek hosszú sorait, és a vállalat cégjelzését, az urben forgó


glóbuszt, amit 
fénylö vonalak szövedéke hálózott be. Gibbs figyelte az elektronikus
számlázók 


pergését, a szüntelen változó tartozik és követel rovatokat. Sark hordozója


itt csupán 
úgy volt feltüntetve, mint egy jármu szimulációs modellje az ENCOM egyik
legújabb 


videojátékában. A képernyö egy másik, fejlesztés alatt álló gépet is mutatott


nekik amit 
egy napvitorlás után mintáztak. Kecses szitakötöhajó, fenséges és gyors,
szemet 


gyönyörködtetö. 
Számoszlopok tuntek fel: befektetések, tranzakciók, pénzügyi egyenlegek, 
kinnlevöségek és személyzet - mert Dillinger íróasztala számára az emberek is


számok 
voltak. 


-Harminc országban van kihelyezett képviseletünk - magyarázta közben
Dillinger 
fensöbbségesen. - A mi rendszerünk a legnagyobb. 
Gibbs elfordult; fáradtnak érezte magát. Már látta ezt az egészet, figyelemmel
kísérte, 


hogyan alakul ki a cégóriás a hozzá hasonló ábrándozók lelkes terveiböl, hogy


az 
emberiség szolgálatába állítsák az értelmes gépeket. Célhoz értek, megalkották
a 


mesterséges intelligenciákat, melyek egytrillió eleven emberrel voltak


egyenértékuek, 
és ez a szám napról napra nött. Ebben rejlett az a segítség, amit a
számítógépek 


nyújtani tudtak: rengeteg robotmunkának, fejszámolásnak,


algoritmus-tervezésnek és 
információfeldolgozásnak vették le a terhét az emberi lények válláról. Gibbs
nem 


kevesebben reménykedett, mint az emberiség lappangó potenciáljának teljes 


felszabadításában. A Dillingerek szemében viszont, látta be végre, ez az
egész 
egyszeruen csak a világ legnagyobb, legjövedelmezöbb üzlete. 



És mikor föltette magának a kérdést, hogy az embereknek valóban ennyivel jobb 
dolguk van-e, visszariadt a megválaszolásától. 


-ó, ezzel mind tisztában vagyok - mondta Dillingernek fáradtan. - Néha
szeretnék 
visszatérni abba a régi garázsba... - Az álma akkor még romlatlan volt,
kiforratlan. 


-El lehet intézni - jelentette ki szenvtelenül a vezérigazgató. 
Gibbs megpördült; a ráncos, viharvert arc megkeményedett, s a szemekböl olyan
láng 
sütött, hogy Dillinger visszahökölt. 


-Ez szükségtelen volt! - Tett egy lépést az íróasztal felé, és Dillinger
látta, hogy Dr 
Gibbsböl a munkával töltött hosszú évek még nem ölték ki az álmodozót, az
idealistát, 


mint annyi sok kollégájából. - Tudja, az olyan embereket, mint én meg Alan,


bármikor 
kitilthatja ebböl a rendszerböl, de a létrehozásában mi is segédkeztünk. A...
a lelkünk 


benne marad minden egyes programban, amit a hálózatra írtunk. 


Dillinger szenvtelen álcáján ugyan nyoma sem látszott, de ez a megjegyzés az
elevenébe 
vágott, és ismét az FVP-re terelte a gondolatait. De uralkodott magán, és


gyorsan 
kiverte a dolgot a fejéböl. 


-Walter, késöre jár. Jobb dolgom is van, mint vallási jellegu kérdéseken
vitatkozni 
veled. Fölösleges tovább aggódnod az ENCOM miatt. Kicsúszott a kezedböl,
egyszer s 


mindenkorra - És az enyémböl is, döbbent rá keserun. 


Távozóban az irodából, miközben görnyedt vállal végigbaktatott a folyosón, a
drága 
mutárgyakra ügyet sem vetve, Gibbs kénytelen volt beismerni magában, hogy 
Dillingernek igaza volt. Azon töprengett, mikor is állt be a fordulat. 
Lassan, olyan lassan, hogy észre sem vetted, már amikor egyáltalán nem


temetkeztél a 
kisérleteidbe, jött rá. És ha észreveszed, ugyan mit csináltál volna?
Félrelököd a 



tudományt? Beleveted magad az üzleti élet farkasvermébe, helyezkedsz és 
ármánykodsz? 
-gy válik az ember Ed Dillingerré. Nem; talán találtál volna egy harmadik


utat, 
gondolta. Ez úgy-ahogy vigasztalta. Esetleg most is találnál? 
Walter Gibbs egész idö alatt ezen tunödött, miközben elhagyta az ENCOM


feliratú 
felhökarcolót. 


A fekete furgon a földszinti bejárat elött állt meg, az ENCOM-épület hátsó


traktusánál; 
eddig jutottak Lora parkolójegyével. Lora, Alan és Flynn kiszálltak, és ott
találták 


magukat az egyetlen bejáratnál, ahol nem kellett szembenézniük a vállalkozásuk
sikerét 
fenyegetö biztonsági ellenörzéssel: az ólombélésu páncélajtónál, amely a 


lézerlaboratóriumra nyílt. 
Ennek az ajtónak nem volt szüksége örizetre, a cég alkalmazásában álló és a
független 


biztonsági szakemberek egybehangzó véleménye szerint. Minden eröszakos


behatolási 
kísérletnek ellenállt, még a páncéltörö rakétáknak is, zármechanizmusát pedig
az 


ENCOM számítógépes rendszere felügyelte. 


Flynn kuncogni kezdett, mikor megpillantotta; hatalmas volt, pirosra
festették, és ott 
éktelenkedtek rajta a sugárveszélyre figyelmeztetö jelzések. Lora becsúsztatta


a 


mágneskártyáját az elektronikus zárhoz tartozó hasítékba a masszív ajtó
oldalán. 
Gyorsan begépelt egy kódot a tizenkét gombos billentyuzeten. Nem történt


semmi. 


-Nem hiszem, hogy jogosult vagyok a belépésre munkaidö után - vallotta be,
és 
aggódni kezdett. Ha valaki a biztonságiaktól holnap a labor körül ögyeleg,
még 


kíváncsi lehet rá, miért próbált bejutni az éjszaka kellös közepén. A
kalandjuk hirtelen 



veszített a vonzerejéböl. 


-Én aztán biztos nem mehetek be - jelentette ki Alan. 
Flynn elhúzta a száját, elövett egy kis szerkentyut a széldzsekije zsebéböl,
és vékony 
kölyökhangon szólalt meg. 


-Félre az útból; engedjétek oda a kicsit! 
Egymásra néztek, aztán hátrébb húzódtak. Flynn odasétált az
azonosítóberendezéshez, 
és óvatosan hozzáillesztette a titokzatos mütyürt, ami nem volt nagyobb egy


kézi 
videojátéknál. 


-Ez a fickó olyan, akár a Mikulás - horkant fel Alan, és Lora kuncogott. 
Összemosolyogtak; Alan szerette megnevettetni a lányt. 
Flynn a kis szerkentyu fölé hajolt, és teljes összpontosítással dolgozott.
Alan és Lora 


kezdett idegeskedni; egyiköjüknek sem fordult meg még a fejében, hogy a bun
útjára 
lép. Flynn nem tunt feszültebbnek, mint amikor beállította az intergalaktikus


rekordot 
az Urörülteken. 
Halk kattanás hallatszott, amit hatalmas szervomotorok tompa zúgása követett.


A 
három besurranó hátrébb húzódott, mikor az ajtó nyílni kezdett. Flynn mohón 
odalépett hozzá, mint valami macska, ami arra vár, hogy kieresszék a házból.


Az ajtó 


azonban egyre többet tárt föl a keresztmetszetéböl; sorra tárultak föl a
szuperkemény 
ötvözetböl készült rétegek, és Flynn döbbenete percröl percre nött. Már három 
méternél tartottak, aztán ötnél, és az ajtó még mindig nem volt egészen


nyitva. Flynn 


fütyörészni kezdett, mint aki buszra vár. Mintha azt mondta volna: csak
nyugisan, ajtó 
pajtás, én ráérek. Alan és Lora mosolyogva nézte. 
Kilenc méter titániumacél után végre rés mutatkozott. Flynn hátralépett, s


elöbb Lorát 
tessékelte be, aztán Alannel együtt követte; a nö arcát ismerik a földalatti
szinteken, az 



övékét viszont nem. Flynn nem feledkezett meg róla, hogy egyikük sem visel 


fényképes ENCOM azonosítókártyát; Lora és Alan leadta a magáét a portán, mikor
ma 
elhagyták az épületet. Csöndben elmormolt egy imát, ami A Sierra Madre


kincséböl 
ismert. Kártyák? A fenébe is, semmi szükségünk nyavalyás kártyákra! 
Néma lépcsökön és folyosókon haladtak végig az ENCOM földalatti szintjein, és


nem 


hallottak mást, csak a szellözöberendezés zúgását. Lesiettek egy lépcsön, és
majdnem 
beleütköztek egy biztonsági örbe. 
Volt annyi lélekjelenlétük, hogy tovább menjenek. Lora azonnal szilárd


elhatározásra 


jutott: nem fogja hagyni, hogy a két férfinek baja essék, vagy ök
bántalmazzanak 
valakit. Alan istenhozzádot intett a karrierjének, és eltunödött rajta, milyen


lehet a 


börtön belülröl. Flynn gratulált magának, amiért most is az edzöcipöjét
viselte. 
Lora a legbarátságosabb mosolyával ajándékozta meg az ört, de közben kicsit


remegett 
a szája széle. 


-Helló! - mondta vidáman az ör, nem annyira a két férfinek, mint inkább a
csinos, 
fiatal Baines kisasszonynak, aki Dr Gibbsnél dolgozott. - Ilyen késön is
dolgozik? -


Felismerte a szemüveges pasast, és a másik fickót is, bár az utóbbi idöben nem
sokat 


látta. 


-Izé... igen - felelte Lora idegesen, és azon kapta magát, hogy meleg
pillantást vet a 
férfire - a nevét sehogyan sem tudta elöbányászni az emlékezetéböl. Vannak
trükkjei, 


amiröl nem is tud, csodálkozott Flynn, Alanröl pedig csak úgy sugárzott az
elismerés. 


Az ör odabiccentett nekik, mikor elhaladt mellettük, és folytatta ellenörzö
körútját a 


lépcsön lefelé. Mindhármójukból megkönnyebbült sóhaj szakadt ki, mikor tovább 



haladtak. Megálltak egy sötét bejárati nyílásban, nem messze a voltaképpeni 
laboratóriumtól. Lora azt mondta: 


-Rendben, Flynn; becsatlakoztatlak az én terminálomról, a laborban. Mi
Alannel a 
vezérlöteremben leszünk. 
Flynn a kezét dörzsölte. 


-Nagyszeru! Mindkettönket becsempészem a hálózatba, és akkor Alan
elindíthatja azt a 
Tron-izét. 
A nö figyelmeztette két társát. 


-Ha nem kószálunk el a felsö szintek felé, Dillinger soha az életben nem
tudja meg, 
hogy itt jártunk - Legfeljebb akkor, ha már túl késö lesz, és nem számít, ha
felborítja a 


bilit. 
Alan Flynnre nézett. 


-Sok szerencsét, forrófeju~! 
Flynn bólintott; tetszett neki Bradley tartása. Alan elindult a vezérlöterem
felé. 
Flynn követte Lorát a lézerlaborba. úgy érezte magát, mint egy titkosügynök és


egy 


bújócskázó kissrác rosszul sikerült keresztezödése. Igyekezett nesztelenül,
osonva 
haladni, de kicsit nevetségesnek érezte magát a fényesen kivilágított 
számítógéptermekben, és gyorsan átváltott amolyan Groucho Marx-féle börleszk-
lopakodásra: a ripacskodó betörö. Lehagyta Lorát. Tipikus, Flynnre jellemzö


döntés 


volt. - Hogy élvezze az izgalmat, és oldja a feszültséget elhatározta, hogy
játszik egy 
kicsit. 
Lora hátul haladt, a szemüvegét igazgatta, és a saját gondolataival volt


elfoglalva. 


Lássuk csak: illegális behatolás, csalás, a cég szolgáltatásainak
jogosulatlan 
használata... 



-Huhuuu! - jegyezte meg Flynn, aki hirtelen a háta mögött bukkant fel. Lora
harminc 
centit ugrott fölfelé, és a szívéhez kapott, hátha rá kell sóznia
egyet-kettöt, hogy újból 


verni kezdjen. Most már emlékszem, miért volt olyan érdekes vele. És miért
tudtam 
volna a fejét venni néha. 


Haladtak tovább. Lora óvatosan átlépte a lézerberendezés tartóvázához tartozó 
fémrudakat; Flynn átugrálta öket, néha pedig végigegyensúlyozott rajtuk, mint
valami 


kötéltáncos. Egyikük sem vette észre a megfigyelökamerákat, amik minden


lépésüket 
követték. Végül odaértek Lora termináljához a laborban, és Flynn türelmetlenül
vetette 


magát a karosszékbe. 
Megint a kezét dörzsölte. 


-Ahogy az egyszeri ember mondta, problémák nincsenek, csak megoldások. 
Lora a vállára tette a kezét, és határozott hangon szólalt meg. 
-Ez a lézer az életmuvem. Ne tegyél tönkre semmit! 
A férfi felkacagott, de egy beleegyezö bólintással tudatta Lorával,hogy
megértette. A 
nö furcsa félmosolyt küldött feléje, és távozott, hogy csatlakozzon Alanhez. 
Flynn addig fészkelödött, míg kényelmesebb pozícióba került, aztán


várakozásteljesen 


összekulcsolta az ujjait, megropogtatta rajtuk az ízeket, és néma fohászt
küldött 
elektronikus védangyalához. A billentyuzet fölé tartotta a kezét, agyában


harsonák 


szóltak: Flynn a hatalmas wurlitzernél! Mély lélegzetet vett, beütött egy
kódot, aztán 
lenyomta az "enter" billentyut. És nem vette észre, hogy egy ipari kamera


lassan 
megmozdul. 
A kamera egyenesen ráirányult, felülröl és hátulról, s minden mozdulatát


figyelemmel 
kísérte. Flynn tovább gépelt. 



BIZTONSáGI KóD 6 
KóDSOROZAT KS 17 
özike, Flotta... 


A képernyö hirtelen törlödött, és a terem falai vibrálni kezdtek a Fövezérlö
Program 


hangjától. 


-Nem lett volna szabad visszajönnöd, Flynn! 
A férfi egy pillanatra meglepödött, hogy milyen eredményeket értek el az
ENCOM 
programozói a hangszintetizálás terén. 


-Hé, hé; itt az a nagy, csúnya Fövezérlö Program, akit mindenki emleget!
Közel sem 
festesz olyan jól, mint a fényképeken! 
És tovább gépelt. 


KóDSOROZAT LSU-123... aktiválva 
KóDSOROZAT ESS-999... aktiválva 
KóDSOROZAT HHH-888... aktiválva 


Az FVP hangja magabiztos és derus volt, titokban azonban kissé megijedt.
Hiába 


voltak hatalmas háttértárai, képtelen lett volna kielemezni ennek a szerves 
komputernek - Flynn agyának - a véletlenszeru váltásait, elöreláthatatlan
ötleteit, és 


hirtelen szeszélyeit. De azért azt mondta neki: 


-Ennek nem lesz jó vége, Flynn! Attól tartok, ezzel valóban... 
A mesterséges hang hirtelen elcsuklott, helyét vékony, éles sipítás vette át.
Flynn 
rosszindulatúan elvigyorodott; az elsö támadása ült! 
A hang újra normálisra váltott, de érzékelhetöen meg volt rendülve. Flynn


eltunödött 
rajta, miért vette magának az FVP a fáradságot, hogy elsajátítsa az emberi 
kommunikáció finom nüanszait. A hang figyelmeztette: 


-Hagyd abba, Flynn! Nagyon jól tudod, hogy ezt nem engedhetem. 

Flynn látó- és hallótávolságán kívül a lézerberendezés lefuttatta az elsö
ellenörzö 


teszteket. 
Flynn most már elemében volt, semmi mással nem törödött, csak a terminállal.
Ezt a 


mérközést élvezte; alapvetö hitelve volt, hogy egyetlen gépezet vagy program
sem ér 


föl egy olyan emberi lénnyel, aki rendelkezik a szükséges ismeretekkel és 
információkkal. Gyere és harcolj! - gondolta, és nekikészülödött, hogy
átnyújtsa a 


Fövezérlö Programnak a névjegyét. A képernyön a következö volt olvasható: 


FVP: Kontroll üzemmód - kilép 
Mátrixtároló - belép 


Flynn a fejét csóválta. 


-Ugyan-ugyan, hogy akarod irányítani a világot, amikor lépten-nyomon ilyen 
megoldhatatlan problémákba botlasz? Gyere, nagyfiú; lássuk, mid van! 
Flynn nem vette észre, mikor az egész háta mögött lévö fal nesztelenül
fölhúzódott, 


szabaddá téve az acélburkolatot, a célemelvényeket és a lézerlaboratórium
többi részét. 
A lézerberendezés elmozdult, és célba vette a hátát; a célkereszt pont a


lapockái között 
állapodott meg. Flynn tovább játszott. 


-Nagy hibát követsz el, Flynn! - mennydörögte a Fövezérlö. Tipikus
alaposságával 
számításba vette a lehetöségeket. Hagyni, hogy ez a kellemetlen bajkeverö
megszerezze 


az adatokat, természetesen szóba sem jöhetett; ez az algoritmus mindenképpen 


problémákhoz vezetne az FVP számára. De a biztonsági szolgálat riasztása is
botorság 


lenne; különféle kérdések merülnének föl, és számolnia kellene a rendörség
vagy 


valamelyik másik hatósági szerv látogatásával. Ugyanakkor viszont Flynn volt
a 


legügyesebb programozó, akivel az FVP valaha találkozott. Ha hagy rá idöt
neki, jó 



esélye van rá, hogy megszerezze a rendszerböl az információt. 
Maradt a lézer. 
De nem gyilkolni, bár az FVP most már erre is képes lett volna; minden béklyót


és 


korlátozást lerázott magáról, amivel az emberi lények próbálták gúzsba kötni.
Flynn 
holtteste azonban nagy felzúdulást keltene; a nyomozás tönkretehetné az


ENCOM-ot és 
a Fövezérlöt. Volt még egy lehetöség. 
Az FVP gondosan figyelemmel kísérte a laboratóriumban folyó munkát. Még


Gibbsnél 


és Loránál is többet tudott a digitalizálás folyamatáról, hála a
kisérleteiknek. Tárgyi 
bizonyíték, holttest nélkül senki nem fog lármázni, és a Fövezérlöt nem


fenyegeti a 


veszély, hogy hátrányos kompromisszumokra kényszerül. Flynnt azonban nem
lehet 
egyszeruen a lézersugárban hagyni, és az FVP ebben a pillanatban döntötte el,


hogy 


mihez kezd vele. Flynn sorsa praktikus lesz, ugyanakkor szórakoztató, és a
Fövezérlö 
Program egyszersmind bosszút is áll rajta. 


-Elviszlek a Játékmezöre - vonta le a következtetést az FVP higgadtan, a 
lézerberendezés szinkronizálása közben. 
Flynn teljesen félreértette, amit hallott, és lefitymálóan meredt a
képernyöre. 


-Játékok, ohó! - A célkereszt fókuszba állt a hátán. - Adok én majd neked
olyan... 
Vakító, összefüggö fénysugár lövellt ki a készülékböl; Flynn görcsösen
rázkódott a 


székben, kinyújtott karja-lába vadul vonaglott. Mint korábban a narancs, a
teste lassan 


kezdett világító vonalakra bomlani. A konzolt is szemkápráztató fény rajzolta
körül, 


ahogy a lézerberendezés és az FVP belekezdett a megfelelö integrációs
muveletbe. 


Flynn teste elvesztette az anyagiságát. Az egész jelenet egyszínure váltott, a
vakító 



fénnyel ragyogó Flynnt kivéve. Az alakja lassan elmosódott, ködösebbé vált,
mintha 


fokozatosan elpárologna... 
Talán teljesen szubjektív benyomás volt, de Flynn számára úgy tunt, mintha a
fehéren 


izzó képernyö kitágulna, feléje kapna és elnyelné. Nem érzett semmit,
gondolkodni is 


alig gondolkodott. Egy ideig áthatolhatatlan sötétség vette körül. 
Aztán egy apró, táncoló fénypont jelent meg, hogy magára vonja szédült
figyelmét. 


Egyre közeledett, vagy ö hozzá. úgy érezte, mintha valami örökké tartó


toronyugrás 
közepén járna. A pontból kis golyóbis lett, amely egyre tisztábban látszott, a
felületét 


beszövö fényháló az ENCOM glóbuszára emlékeztetett. A világító vonalak


lüktettek és 
vibráltak, mintha energia áramlana bennük. Vagy a gömb keringett Flynn körül,
vagy 


fordítva. 
Közelebb, közelebb; valahol, Flynn elméjének abban a zugában, amelyik még nem 
bénult meg teljesen, kérdések merültek fel, de nem tudta kinek feltenni öket,


még 


önmagának sem. Az alatta lebegö tájból részletek bontakoztak ki - szögletes
tornyok; 
épületek; világító tavak; sziporkázó energiakisülések; roppant, hegyoromszeru 
alakzatok és káprázatos fényfolyók; és fölperzselt, sivár vidékek, amik a


földi 


pusztaságokat idézték. Az egészet fénylö vonalak mintája hálózta be, mintha az
életre 
kelt áramkörök világa lenne. Flynn zuhant, lábbal elöre, karját a magasba


tartva. 


Az energiahálózat és maga a gömb egyre nagyobb lett, ahogy szédítö
sebességgel 
közeledett feléje. Jobban kivehetök lettek az egymásba fonódó fényminták, az


égretörö 


csúcsok, a városokra emlékeztetö modulstruktúrák. Az élesen körvonalazott,
mértani 
alakzatokra tagolódó szirtek és szakadékok közül kiemelkedett egy gigászi 



megalopolisz, hogy elnyelje öt. Flynn úgy érezte, a teste fénylö alagutat vág
valami 


puha, sötét anyagban, mintha energiahurkok végtelen során zuhanna át. 
Teljesen elvesztette a tájékozódóképességét, csak zuhant és zuhant, annyira
döbbenten, 


hogy gondolkozni is alig bírt, és úgy szívta magába a látottakat, akár valami


szivacs. 
Végül az alagút véget ért. Flynn kiröppent a nyílásán; a talaj szédítö
sebességgel 


közeledett felé. 
HATODIK FEJEZET 


Nyitott, színpadszeru felületen tért magához egy óriási épület tetején;
sziporkázó 


fényhenger vette körül, mely felfelé a végtelenségbe nyúlt. 
Mikor Flynn végignézett magán, hogy nem esett-e valami baja, majdnem
elvesztette azt 


a kevés józan eszét, ami még megmaradt. Valami különös páncél volt rajta,


amely 
nyomasztó súllyal nehezedett a vállára és a mellkasára. Fölötte a testére
csavart 


féltunikát viselt. Maga elé tartotta a kezét, hogy jobban szemügyre vegye. Kék
ragyogás 
áradt belöle, mintha fényböl lenne. 


Mindig is igazi fénylény voltam, nem? - kuncogott magában összefüggéstelenül. 
áramkörökre emlékeztetö, sugárzó csíkok hálózták be a törzsét meg a
végtagjait, az 


akupunktúrás vázlatrajzokról ismert meridiánvonalak jutottak róluk az eszébe. 


Megrázta a fejét, hogy kitisztítsa kissé - nem igazán volt megfontolt mozdulat
-, és 
megérezte, hogy van rajta valami. Ujjaival szorosan a fejére simuló sisakot


tapintott ki. 
Szédülten körülnézett. A fénylö hengeren kívül néhány alak állt... emberek? 
Legalábbis emberszeru lények; tagbaszakadt, mogorva külseju izompacsirták,


széles 
vállukat és vaskos testalkatukat eltúlzó egyenruhában. Csuklyát viseltek, mely
eltakarta 



az arcukat, csak valami furcsa szerkentyu látszott ki alóla, ami Flynnt
leginkább a 


gázmaszkokra emlékeztette. 
A tekintély légköre lengte körül öket, vagy legalábbis a hatalomé. Hosszú
botokkal 


voltak felszerelve, amiket kihívó, fenyegetö mozdulatokkal forgattak, s Flynn


számára 
baljósnak tunö, vörhenyes fény sugárzott belölük. Mögöttük Flynn egy
hihetetlen 


épületegyüttes falait, balkonjait, emelvényeit és tornyait pillantotta meg;
ragyogóan éles 
színektöl tarkállott az egész, Flynn még sohasem látott hasonlót. A nehézfiúk 


fizimiskája nem volt valami lenyugözö, az épületek viszont - bár bizarr, 
elbizonytalanító hangulatot árasztottak - egyenesen lebilincselték az embert,
hogy a 


lélegzete is elállt. 


Az agyában mocorogni kezdett az FVP-vel való találkozásának emléke, meg egy
régi 
számítógépes alapelv: "Minden probléma a szoftverböl ered; a hardverrel


manapság 


már nincsenek gondok." Nos, ami a szoftver-problémákat illeti, zúgott a
fejében, azt 
hiszem, most alaposan kifagytam! 
Tátott szájjal bámul körbe, és közben azt motyogta: 


-Öregem! Ilyen nincs! Csak fantáziálok! 
Megrögzött flynnizmusa csak részben segített visszanyerni az önuralmát. Aztán
az 
egyik nagydarab botforgató átlépett a fényhengeren, és farkasszemet nézett


vele, 


mialatt a többiek legyezö alakban szétterültek körülötte. Az elötte álló alak
felemelte a 
botját, s a fényoszlop, amely magába zárta Flynnt, egy szempillantás alatt


elenyészett. 


Flynn emlékezete töredékes volt. Ami itt történt, az túl sok volt neki,
képtelennék 
érezte magát a feldolgozására. Környezete behatóbb vizsgálat után kiáltott, ö


pedig 
olyan dilemmával találta szemben magát, amely roppantul vészterhesnek



látszott. 


Agyában különféle lehetséges magyarázatok tolongtak erre a lehetetlen
helyzetre: álom, 
kóma, hallucináció? Valaki belecsempészett volna valamit az italába? Csakhogy


úgy 


emlékezett, hogy az utóbbi pár órában semmit nem ivott. Utolsó emlékei az
ENCOM 
épületét mutatták... 
álom vagy sem, Flynnek egyáltalán nem tetszettek azok a botok. áthelyezte a


testsúlyát, 


maga elé emelte a kezét, és fürkész pillantással méregette a titokzatos
alakokat. A 
csuklyák alatt ásító sötétség cseppet sem növelte az önbizalmát. Egy ilyen


gorilla 


fegyvertelenül is elég kemény dió lenne; háromba-négybe biztos beletörne a
foga, 
különösen, ha ilyen neonbotokkal vannak felszerelkezve. 
Flynn ökölbe szorította a kezét, noha elszánta magát, hogy igyekszik


tárgyalásos úton 
tisztázni magát. Ha nem marad más hátra, legalább viselkedjünk elegánsan a 
golyózáporban, sóhajtott magában. 
Az egyik gorilla figyelmeztetés nélkül elörelépett, és karon bökte botjával a


kábult 


Flynnt. Vakító fény villant, s Flynn ujjai és válla között iszonyú fájdalom
lángolt fel. 
Szisszenve hátraugrott, és azonnal tudta, hogy tehetetlen ezzel a fegyverrel


szemben. 
Ezek a dzsolidzsókerek biztos nem zsoltárt énekelni gyultek itt össze. 


-Hé! Csigavér! - károgta Flynn rekedten, mikor körülvették. Lehet, hogy
tényleg 
agyrázkódással fekszik valamelyik kórház intenzív osztályán, de nem szeretett 
olyanokat álmodni, hogy tálcán nyújtják át neki a fejét. Csak nyugi, nyugi,
akkor 


minden rendben lesz, bölcselkedett magában. 


-Nézzétek, ha azokról a parkolócédulákról van szó, mindent megmagyarázok! 
A Fövezérlö Program állományörei azonban, miközben a Kiképzö Komplexum cellái 
felé terelték, semmi jelét nem adták, hogy hallották volna a szavait. 

Sark hordozójának hosszú, csillámló sziluettje magasan a Játékmezö fölött


lebegett: 
ellenállhatatlan volt, komor és örökké éber - néma fenyegetés, szótlan
emlékeztetö. 


Öblös hangáraiból ki-be repkedtek az Azonosítók. Csuklókaros antennái lomhán 


forogtak a híd körül, a személyzet figyelme egyetlen percre sem lankadt.
Nemcsak egy 
jármu volt ez, hanem Sark - és az FVP - keménykezu uralmának a


megtestesülése. 


Maga Sark, a kegyetlen Vörös Bajnok, a tápemelvényén állt, a fogantyúkat
markolta, 
lábát a talajcsatlakozókba illesztette, és mohón szívta magába a Fövezérlö


által 
biztosított energiát. 
Egy pillanatra halk zúgás hangzott fel, mint amikor a légköri zajok zavarják


a 


rádióadást, majd egy kép jelent meg elötte. Tarka színekben játszott, és úgy
remegett, 
akár a hullámzó víztükör, aztán fókuszba állt. Sark jól ismerte ezt az arcot:


látványa 
mindig ámulattal és jól leplezett félelemmel töltötte el. 
Az FVP kísérteties képe lebegett elötte, a fényezett, csillogó fémhenger. A


Fövezérlö 
arca króm- és pasztellszínekben vibrált. Sark hallotta harsány hangját, amibe 
beleremegett az egész hajóváz. 


-SARK, ES - 1117821. Kapcsolat felvéve. 
Sark sisakos feje fölemelkedett. 
-Igen, FVP - felelte egy kicsit rekedten, eröszakkal elterelve figyelmét az 
energiafelvételröl. Kihúzta páncélos vállát, és úgy várta az utasításokat,
akár valami 
huséges, vérszomjas véreb, amely mohón lesi a szeszélyes gazdája által kiutalt


jutalmat 
vagy büntetést. 


-Feladatom van a számodra, Sark - Az FVP hangja olyan erövel zengett, mint
maga a 
halál. - Egy újonc. Kemény fiú, de azt akarom, hogy a megszokott módon intézd



el. 
Képezd ki a játékokra, hagyd reménykedni egy kicsit, aztán végezz vele! 
Sark lazított egy parányit. Elég könnyu megbízatás; annyi programmal csinálta


már 


végig ezt, hogy számon tartani se tudta öket. És Sark, az FVP rendelkezésére
álló 
eröforrások kíméletlen kihasználásával, elfogta Tront is. Lehet, hogy végre


találkozhat 


azokkal a hadügyminisztériumi programokkal; Sark örült neki, hogy végre
igazán 
méltó ellenféllel szállhat szembe. És bármilyenek is legyenek azok a


programok, végül 
úgyis el fognak pusztulni. 
Ajka ragadozómosolyra húzódott. 


-Már le is írhatja! Reméltem, hogy elöbb-utóbb küldeni fog nekem valakit,
akiben 
lesz egy kis kakaó. Miféle program az illetö? 


-Egyáltalán nem program, Sark - felelte az FVP, és hangjában semmi érzelem
nem 
rezdült. - Egy programozóról van szó. 
A döbbent Sark majdnem eleresztette az energiafogantyúkat. 


-Egy programozóról? - ismételte, s öntudatlanul lehalkította a hangját,
mintha maradt 
volna benne egy árnyalatnyi áhítat, egy pici tisztelet. 


-úgy van - felelte a Fövezérlö, és a hangja mintha ingerültebbre váltott
volna Sark 
reagálása láttán. - Rám támadott a Másik Világban. És ha engem valaki
megtámad, én 


visszaütök. úgyhogy lehoztam ide. 
Sark érezte, hogy próbára teszik. 


-Mi a baj, Sark? - kérdezte a Fövezérlö olyan hangon, mintha alárendeltje az 
istengyilkosság gondolatával játszana. - Idegesnek tunsz. 
Sark megnyalta az ajkát. 
-Nos, én... szóval... nem is tudom. Egy programozó. Akarom mondani... - ö,
aki 
annyi programozóhívö társát vadászta le és pusztította el, akinek a Fövezérlö



azt a 


feladatot adta, hogy irtsa ki az elektronikus világból ezt a hitet, most maga
sem 


tagadhatta le, hogy fél a programozóktól. Képtelen volt kiégetni magából ezt
az érzést, 


és sejtette - bár semmi pénzért nem adott volna hangot a gyanújának -, hogy
így van 


ezzel az FVP is. - Minket a programozók írtak. Még önt is egy programozó
írta. 


-ENGEM NEM PROGRAMOZóK -RTAK! - mennydörögte az FVP, és a hordozó 
megingott a levegöben. Sark visszariadt e határtalan düh láttán. - Az én 
elkészítésemhez több millió évre lett volna szükségük! 
A figyelmeztetés annyira egyértelmu volt, hogy Sark célszerubbnek látta
gyorsan témát 
váltani. 


-De mi lesz, ha én nem... - kínlódott. 
-Inkább velem kockáztatnád meg a kenyértörést? - Valahol a távolban az FVP 
módosításokat végzett az energiahálózaton. - Akarod, hogy lelassítsam az 
energiaciklusaidat? 
Sark, a bajnok érezte, hogy csökken a testébe áramló energiamennyiség, és a
saját 


energiaszintje riasztóan esni kezd. A szikrázó kisülések kifakultak az
emelvény sarkán, 
ahogy az erö elhagyta áramköreit. Megtántorodott, és kétségbeesetten


kapaszkodott a 
fogantyúkba. Iszonyú üresség támadt a lelkében, megalázó és egyértelmu módon 
emlékeztetve rá, hogy ki itt az úr, és ki a szolga. 


-Várjon! - nyöszörögte. - Erre szükségem van! 
Most, hogy porig alázták, és megfosztották a Fövezérlö által biztosított
energiától, 


végre belátta, hogy csak a teljes engedelmesség és a teljes megsemmisülés
között 


választhat. A Fövezérlö nélkül ö nem lenne se bajnok, se Parancsnok Program,
de 


még egyszeru Harcos sem. Az FVP féltékenyen fukarkodott az energiájával, és
csak 



azokat fogadta a szolgálatába, akik minden kételkedés és habozás nélkül 


engedelmeskedtek neki. Ami pedig Sarkot illeti, az ö létezése értelmetlen lett
volna a 
magas rang nélkül, amivel a Fövezérlö ruházta fel. Túlságosan nagy kortyokban


nyelte 
a hatalmat. 


-Akkor meg szedd össze magad! - parancsolta zordan a Fövezérlö. - Képeztesd
ki ezt 
a bohócot! Azt akarom, hogy addig küszködjön a játékokban, amíg bele nem
döglik. 


Visszajelzést kérek! 


-Igenis - sikerült kinyögnie a megfélemlített Sarknak, aki az emelvényébe 
kapaszkodott. - Utasítást vettem, Fövezérlö. 
Az FVP még egy pillanatig szemmel tartotta, és a Vörös Bajnok érezte
megvetését. 
Ismét bebizonyosodott, hogy ö, és egyedül ö uralja a Rendszert. 
Nemsokára így lesz ez a Másik Világban is; majd meglátják a programo~~zók! 


-Kilépek - jelentette be a Fövezérlö, és a holoképe eltunt. 
Örvényleni kezdett az energia; Sark érezte, ahogy szétárad az áramköreiben,
felélénkíti, 
erövel és élettel tölti el minden porcikáját. Egyre csak áradt és áradt, az


egész testét 


átitatta, míg a végén sugározni kezdett belöle, a magasba emelte, és forgatni
kezdte. 
Sark hátravetette sisakos fejét, s diadalmámorban úszva, hatalmas kortyokkal


itta. Ha 


ennek a leírhatatlan hatalomnak az az ára, hogy térdet kell hajtania az FVP
elött, 
mondta magának az elragadtatás hullámain lebegve, hát ez olyan alku, amellyel 
elégedett lehet. 


Flynnt végigkísérték egy hosszú folyosón, amit számtalan ajtó szegélyezett. Az


ajtók 
nagyon közel estek egymáshoz, ez kis helyiségekre utalt; Flynnek az a
gyomorszorító 


érzése támadt, hogy tudja, mik azok. 
Az elötte haladó két ör megállt az egyik ajtónál, és kinyitotta valami



szerkezettel vagy 


parancsszóval, amit Flynn nem tudott megfigyelni. Igyekezett hátrahúzódni, az
utolsó 
pillanatokig reménykedve, hogy a benti szuk lyukat nem neki szánják. Az egyik


ör azt 
mondta: 


-Tizennyolcas videojáték-egység. Befelé, program! 
Flynnen elhatalmasodott a düh. Eltorzult arccal az ör után nyúlt. 
-Kit hívtál "program"-nak, te program? 
Az ör azonban elképesztö erövel megragadta Kevin Flynnt, miközben társa 
fenyegetöen lóbálta botját, és behajította a cellába. 
A világ vadul forgott Flynnel, mialatt lelki és testi egyensúlyának
visszanyerésén 


fáradozott. Valahogy nem volt ínyére a gondolat, hogy ne törödjön ezzel az
egésszel, 
megpróbáljon fölébredni, vagy egyszeruen várjon, amíg rendezödik a helyzet.


Mikor az 


örök nekiestek, fájdalmat érzett, és az idö a szokásos módon múlt; meg volt
gyözödve 
róla, hogy az események folytatódni fognak, akár tetszik neki, akár nem. 
Nekidölt az ajtónak, és lenézett a kezére. Pulzáló fénnyel világított. Le


merte volna 


fogadni, hogy már nem a 3700 angströmtöl 7000-ig terjedö tartományban lát, és
nem 
igazán futötte a kíváncsiság, hogy elgondolkodjon a többi testfunkcióján.


Eszébe jutott 


egy hardverekkel kapcsolatos közhely: "felhasználóbarát". Fogadok, hogy ez a
hely 
nem az, gondolta. A szeme hirtelen tágra nyílt, és felnézett a kezéröl.


Bizonytalan ötlet 
villant az agyába, amely ijesztö következtetésekre adott okot. 
Kényszerítette magát, hogy mindenféle öncsalás nélkül szembenézzen azokkal a 
dolgokkal, amiket látott és hallott. Ha a valóság az elme függvénye... ha a


tudat 


határozza meg a létet... akkor másfajta intelligenciák miért ne alkothatnának
más 
világokat? A realitás mindig nézöpont kérdése, vibrálta Flynn agya. Ebben a



buliban 
mindannyian egyszeru hullámhosszok vagyunk. Visszaemlékezett Lora és Gibbs 
kísérletére, s az az érzése támadt, hogy tudja, mi történt. Elhessegette


magától ezeket a 


gondolatokat, felszabadította az agyát, hogy a közvetlen problémákkal
foglalkozzon. 
Flynn megfordult, szemügyre vette a ravaszul megtervezett cellát, és amit


látott, nem 


szolgált megelégedésére. Szuknek találta, kevés szabad térrel és semmi
kényelemmel, a 
mennyezet pedig átlátszó volt, bizonyára az odafent örjáratozó börtönörök


miatt. 
Sosem szerette az egyszobás apartmanokat. 
Flynn ekkor halk hangokra figyelt fel; megpillantotta a szomszédos cellára


nézö 


nyílást, és benne egy alakot, aki a következö cella lakójával beszélgetett.
Nem tudta jól 
kivenni öket, de az biztos volt, hogy ugyanúgy fénylettek, mint ö. 
Ram hátranézett a válla fölött Flynnre, és odamormolta Tronnak: 


-új fiú - És összevont szemöldökkel próbálta felmérni. 
Tron keserun ingatta a fejét. 
-újabb szabad programot kapcsoltak le a hálózatról - És hányan fogják még
követni, 
töprengett, míg az egész Rendszer az FVP uralma alá kerül, és a programokból
kihal a 


programozókba vetett hit? 
Ram felsóhajtott. 


-Valóban azt hiszed, hogy léteznek még a programozók? 
Szavai megriasztották és elbizonytalanították Tront; ha már Ram husége is
megingott, 
akkor kié nem? 
Tron ideje nagy részét az arénában zajló mérközéseken töltötte, a maradékot


pedig a 


szukös cellában, ahol képtelen volt igazán kipihenni magát. És gyakran gondolt
arra, 
akit a leginkább hiányolt, aki a legtöbbet jelentette neki. Feladta volna az


életét, a 



szabadságát, mindent, csak még egyszer láthassa Yorit. Idönként úgy látszott,


hogy az 
ügy, amiben hitt, elbukott. Mi értelme volt, mit számított? Az egész
Rendszerben senki 


nem lázadt az FVP zsarnoki uralma ellen, Tront kivéve. Miért nem léptek közbe
a 


programozók? Csakhogy Tron tudta, hogy megtették - ö volt az eszközük. ám a 
kituzött cél, hogy rendbehozza a dolgokat, hogy helyreállítsa a Rendszer
békéjét, 


értelmét és biztonságát, már-már elérhetetlennek tunt. Nem maradt más, csak a 
Fövezérlö Program rémuralma, meg annak a vadállat Sarknak a vérengzö 
látványosságai. 
ám ekkor, mint mindig, felmerült benne egy másik gondolat. Miért buzgólkodna


Sark 


meg az FVP annyira eltökélten a programozók iránti huség kiirtásán, ha ez az
érzés 
nem jelentene fenyegetést a számukra? A Parancsnok Program és az FVP voltak 
fanatikusok, nem a programozóhívök; brutális eröfeszítéseik, hogy elnyomják a 
programozókba vetett hitet, csak elszántabbá tették Tront. Ahogy fokozták az 
elnyomást, úgy erösödött az ö hite. 


-Örülnék, ha léteznének - felelte Ramnak. - Nem akarok úgy kitörni innen,
hogy csak 
egy rakás kihult áramkör várjon rám. 
Meg Yori! - visszhangozta elméje a legfontosabb fohászt. 
Ram elmosolyodott Tron megjegyzésére; szótlan esküvést tettek, hogy nem
fognak 


meghajolni Sark és a Fövezérlö elött - hogy lesz még jövö! 
Flynn az ablakában erölködve próbálta meg kivenni rabtársai alakját. 
- Hé! - Feléje fordultak a félhomályban. Flynn át akart nyúlni a nyíláson. -


Ti kik 
vagytok, fiúk? 
Amint a keze a nyílás keretezte térségbe ért, beleütközött valami


láthatatlanba. 
Elektromos kisülés csapott az ujjaiba; a karján egyszerre száguldott végig a
fájdalom, a 



forróság és a hideg. Leesett állal kapta vissza a kezét. - Aúúú! 
Az egyik alak megfordult, így Flynn már jobban látta. 


-Ügyelned kellene az eröterekre - mondta Ram. Flynn csak buzgón helyeselni
tudott 
neki. 
A ragyogó színekben úszó alak odalépett Flynnhez; a legtöbb helyen szürke fény
áradt 


belöle az áramkörre emlékeztetö vonalak között, akár valami mennyei lényböl.
Páncélt 
és sisakot viselt, mint Flynn, de övet és féltunikát nem. 


-Rengeteg alkalmad lesz még rá, hogy megsérülj, emiatt ne aggódj! 
Flynn úgy döntött, nem törödik ezzel a megjegyzéssel. Az az érzése volt, hogy
ha 
jobban belegondol, könnyen elveszítheti a talajt a lába alól. Megpróbált


tipikus Flynn-
módszerrel felülkerekedni a helyzeten. 


-Nézzétek, szeretném elmondani a barátaimnak, hogy miröl álmodtam, értitek? 
Szóval... hol a fenében vagyok? 
Ram furcsa pillantást vetett rá; soha egyetlen programot sem látott, amelyik
hasonlított 


volna erre az idegenre, vagy így beszélt. Talán kifagyott egyszer-kétszer,
jutott az 
egyetlen lehetséges következtetésre, miközben válaszolt. 


-Nos... a Fövezérlö Program vendége vagy. 
Szóval a szartenger közepén ülök egy ladikban. és még evezöm sincs hozzá,
gondolta 
Flynn, nem túl vidáman. Józan esze már rég feladta az eröfeszítést, hogy


meggyözze 


róla, ideje felébredni. ám az FVP említése emlékezetébe idézte önmagát, amint
a 
konzolnál ül az ENCOM egyik földalatti szintjén. Arra az elkerülhetetlen 
következtetésre jutott, hogy ez a helyzte nem álom, és nem is hallucináció. 


-Videojátékokban kell majd részt venned - fejezte be Ram. Flynn már
emlékezett: az 
FVP azt ígérte neki, hogy elviszi a Játékmezöre. 
Ram szavaira azonban megkönnyebbült. 



-Na, ez nagyszeru! Akkor semmi vész. Jobban ismerem a videojátékokat, mint
bárki 
más. 
Elgondolkodott, mi lehet a helyi rekord az Urörülteken. Ram kicsit tamáskodva
nézett 


rá, Flynn oda se figyelt. Talán ennek az egész zavaros helyzetnek megvan a


maga 
külön bája. Ha az itteni lakosok - bárkik és bármik is voltak - a
videojátékokon elért 


pontszámok alapján ítélik meg egymást, Flynn biztosra vette, hogy rá politikai
karrier 


vár. 
A további társalgást hangos, kopogó zaj akadályozta meg, ahogy Flynn
cellájának 


ajtaja kinyílt. Fölnézett, a kopogás forrását keresve. A cellája mennyezetét


alkotó 
átlátszó rétegen egy ör állt; a bot hegye megint nekicsapódott a különös
anyagnak. Az 


ör odébbállt, elhaladt elöbb Ram, aztán Tron cellája felett, és öket is


felzavarta. 
Flynn semmi értelmét nem látta az ellenkezésnek, és kilépett a folyosóra. A
folyosó 


mentén állományörök rángatták ki a cellájukból a többi rabot. Valaki meglökte,
hogy 
induljon már, ö azonban hirtelen megállt, és szembepördült a csuklyás örrel. 


-Itt valami tévedés lesz! Látni akarom a fönököt! - Ha azt hiszik, hogy csak
úgy tudják 
rávenni a játékra, hogy ketrecben tartják, ezt hamar tisztázhatja. Ide a Harci
zónával! 


A nagydarab örhöz csatlakozott egy másik is, és tovább noszogatták Flynnt a
kijelölt 


irányba. 


-Ne félj, találkozni fogsz vele! - ígérte az az ör, akit Flynn megszólított.
Egyáltalán 
nem tetszett neki a hanghordozása. 
Besorolt a rabok hosszú menetoszlopába, akik hozzá hasonlóan mind féltunikát 
viseltek, és velük együtt kimasírozott egy széles, teraszszeru emelvényre.
Látta, hogy 



egy felfelé-lefelé egyaránt hatalmas kiterjedésu épületkomplexumban van,


amely 
leginkább egy gigászi külszíni fejtöre emlékeztette. Messze odalent Flynn kör
alakú 


vermet látott. Az átméröje legalább egy mérföld lehetett. Itteni léptékkel


mérve, 
emlékeztette magát, bármit is jelentsen ez. Az arénát különféle célokat
szolgáló 


szekciókra osztották, mindegyiknek a talaján eltérö léptéku négyzetháló


fénylett. A fala 
meredek volt és tükörsima, ahol azonban véget ért, onnan díszes balkonok,
teraszok, 


emelvények, páholyok és kilátók emelkedtek hivalkodva egymás fölé. Sokban 


közülük apró alakok mozogtak, így Flynnek lehetösége volt megbecsülni az
arányokat. 
Elképzelni sem tudott volna ekkora építményt; mintha a Grand Canyont


konstruálták 
volna újra mértani alakzatokból, fénysávokból és világító foltokból, különös 
kontúrokat kölcsönzve az egésznek. Kis híján elesett döbbenetében; ingadozva 
igyekezett visszanyerni az egyensúlyát, és majdnem nekiment a mögötte haladó 
programnak. 
A rabok sora elmasírozott a programok egy másik csoportja elött, akik piros


fényu 


páncélt viseltek, és furcsa korongok voltak a hátukra erösítve. Tunika
egyikükön sem 
volt, s Flynn ebböl arra következtetett, hogy az az újoncoknak lehet az


azonosítójele. A 


pirosak kegyetlen, megvetö tekintettel méregették öket; ahogy Flynn meg a
többiek 
elhaladtak elöttük, sértésekkel és gúnyos megjegyzésekkel árasztották el a


társaságot. 


Flynn szúrós szemmel figyelte öket, és remélte, hogy lejátszhat egyikükkel egy
Lödd, 
ahol éred!-partit úgy, hogy a többiek végignézik. Az adott körülmények között


ennél 


többet nem tehetett.Kibaktatott a többiek mögött egy nyitott területre, és az
ör 
parancsára megállt. 



Senkit sem látott, aki rangban az örök fölött állt volna, és már megtanulta,


hogy 
hozzájuk beszélni fölösleges. Itt azonban talán alkalma nyílik fülön csípni
valakit, 


akinek több szál fut össze a kezében, és elmagyarázhatja neki a dolgok
állását. Az 
egyik állományör egy emelvényröl tartotta szemmel a foglyok hosszú sorát. 
Magasba emelt bottal szólította meg öket. 


-Vágjatok lelkesebb képet, fiúk! Sark, a Parancsnok Program aligazítást fog
tartani a 
kiképzéssel kapcsolatban. 
Flynn reménykedö tekintettel nézett körül; alig várta már az alkalmat, hogy 
ráakaszkodjon valakire, és pár szót váltson vele. 
árnyék borult a Komplexumra. Flynn fölpillantott - mióta elhagyták a folyosót,
most 


elöször. Megint leesett az álla. 


Ennek a furcsa világnak fantasztikus égboltja volt, testtelen ragyogás
töltötte be, s 
különös formák és alakzatok váltakoztak rajta kiszámíthatatlan sablon szerint,


amikröl 


valahogy a felhök jutottak eszébe, bár nemigen emlékeztettek rájuk. Mikor
azonban 
észrevette, mi takarja el a fényt, már nem sokat törödött velük. A jármu


kolosszális 


volt, a leghatalmasabb atommeghajtású repülögép-anyahajónál is nagyobb, s
hideg, 
parancsoló fenyegetés sugárzott belöle. Százával rajzottak körülötte a kisebb 
gépezetek, melyek küldetésekre és örjáratokra indultak, vagy éppen


visszatértek róluk. 


Flynnek az a nyugtalanító érzése támadt, hogy ezek a kisegítö jármuvek csak
az 
arányok miatt törpülnek el hordozójuk mellett. 
Hunyorgott, hogy jobban lásson, aztán meglepetten felhorkant. Azonosítók! De


nem 


azok az apró számítógépes szimulációk, amiket ö ismert; ezek a szörnyetegek
akkorák 
voltak, mint a párizsi diadalív! Flynn gombócot érzett a torkában, és most



elöször 
kezdte gyanítani, mi minden lapulhat a "játékok" szó mögött. 
Sark megvetöen bámult le a magasból az apró pontokra, akik az újoncai voltak,


és 
megszólalt. A szavait felerösítették, hogy az egész Játékmezön hallani
lehessen öket. 


-Üdvözöllek titeket! - Hangja csak úgy csepegett a gúnytól. - A Fövezérlö
Programnak 
rátok esett a választása, hogy a Játékmezön szolgáljátok a Rendszereteket. 
A Játékmezö említése most már aggodalommal töltötte el Flynnt, az odalent
látott 


óriásarénát tekintve. A jéghideg hang ismét mennydörögni kezdett a magasból. 


-Azok közületek, akik továbbra is kitartanak a programozókba vetett hitük
mellett, 
szabványos átlagkiképzést fognak kapni. Ez végül a megsemmisülésükhöz fog
vezetni. 


A hangban nem érzödött szemernyi együttérzés sem - söt, gazdája szemlátomást 


örömét lelte a lehetöségben, hogy eljátszadozhasson tehetetlen áldozataival.
Mibe 
keveredtem? - nyögött fel Flynn magában. Az intelligens programok


kézzelfogható 


világot alakítottak ki maguknak, és a vezetés egyik frakciója igyekszik
minden 
kapcsolatot megszakítani a programozókkal, hogy annál zsarnokibban


uralkodhasson. 


Flynn véleménye szerint meglehetösen hatásos módszerekkel. Lélekben
felpofozta 
magát, amiért olyan hanyagul besétált az ENCOM-ba, és hagyta, hogy a Fövezérlö


a 
saját területén csapjon le rá. 
A sátáni hang tovább beszélt. 


-Azok, akik megtagadják ezt a babonás és hisztérikus hitet, idövel felvételt
nyerhetnek 
az FVP elitgárdájába. 


Két Piros Harcos a rabok csoportja mögött összenevetett, és oldalba bökték
egymást. 


A gyilkos tekintet, amivel az újoncokat méregették, eléggé egyértelmu volt.
Nem voltak 



elöítéleteik, ugyanolyan lelkesedéssel fogadták volna a harcot, mint az


elvtelen árulást. 
Nagyobbaknak, erösebbeknek látszottak a foglyoknál, és Flynn feltételezte,
hogy az 


FVP írta öket. És Flynn azzal is tisztában volt, hogy ö sohasem kerülhet


közéjük; a 
többieknek felajánlott lehetöség rá nem vonatkozik. Az FVP bosszúra
szomjazott. 


A körülötte álló programok összesúgtak Sark utolsó megjegyzése hallatán. Hogy 


adhatnák föl a programozókba vetett hitüket? - kérdezték egymástól. Hogy
állíthatnák, 
hogy nekik és a Rendszernek semmi célja, semmi értelme nincs az FVP


szolgálatán 


kívül? És Sark rideg gondolatmenete szerint ez csak egyetlen lehetöséget
hagyott. 
Flynn a hatalmas repülöt bámulta, s egy pillanatra megfeledkezett a


félelemröl. Még itt 
is a régi nóta, gondolta. Add fel a hitedet, vagy készülj a halálra! 
Sark elörehajolt hordozója hídján, hogy szemügyre vegye az odalent nyüzsgö 
rovarokat. Megnyugtatta, hogy a fogoly programozó megkülönböztethetetlen a 
többiektöl. Minden kétséget félrelökött; elhessegette agyából a kolosszális,


tündöklö 


fényben fürdö lények képét, akik a hajdanvolt idökben megalkották a Rendszert,
és 
értelmet adtak neki. Ezek szerint ez a programozó nem nagy falat. 
Befejezte a beszédét. 


-Most mindegyikötök kap majd egy azonosítókorongot. Amit csináltok, amit
tanultok, 
az mind rögzítve lesz ezeken a lemezeken. Ha elhagyjátok a korongotokat, vagy 


megtagadjátok a parancsot, számíthattok az azonnali megsemmisítésre. Ez
minden. 


Most az összes újoncot utasították, hogy nézzen le az arénába. Flynn látta,
hogy odalent 


egy játék veszi kezdetét - pontosabban szólva egy párbaj, helyesbített. A
Piros 


Elitszázad öt Harcosa nézett farkasszemet egy magányos kékkel. Sziporkázó,
pörgö 



fénykarikák villogtak-röpködtek közöttük, és Flynn, akinek eszébe jutottak a
Sark által 


említett korongok, lenyugözve figyelte a látványosságot. 
Nem mintha sok hasznát vennéd, üzente gondolatban a szerencsétlen programnak,
aki 


egyedül harcolt, de veled vagyok. Abban higgy, amit akarsz! Kapd el öket! 
HETEDIK FEJEZET 


Tron könnyedén tartotta a korongját, testsúlyát elörehelyezte a lábujja
hegyére, és 


viszonozta ellenfelei tekintetét. 
Azok tölük telhetöen igyekeztek vadul és eltökélten nézni rá, de egyikük sem
tudta 


leplezni, hogy kétségek gyötrik. Most nem egy szerencsétlen


könyvelöprogrammal 
néztek farkasszemet; ezt már maga az a tény is bizonyította, hogy öten voltak
ellene. 


És mindannyian ismerték Tronnak, a függetlennek, a programozóhívönek a hírét.


Ha 
lemond a hitéröl, Tron magas beosztásra számíthatott volna: talán egyenrangú
lesz 


Sarkkal, vagy átveszi a helyét. Tron mostanra már tudta, hogy mind az öt Piros
fejében 
ugyanaz a gondolat bujkál: ha nekem ekkora tehetségem lenne, én ugyan nem 
pocsékolnám a hitem védelmére! Ez pokoli ironikusnak tunt a szemében; amazok 
sosem értenék meg, milyen összefüggés van az eszmei meggyözödése és harci 
képességei között. 
Két Harcos dobóhelyzetet vett föl. 


-Most! - kiáltotta az egyik. 
Hirtelen kiegyenesedtek elörehajoltukból, és oldalvást elhajították a
fegyverüket. A 
korongok közeledtek, az egyik magasan, a másik alacsonyan. Tron védekezö 
pozícióba helyezkedett, két kézre fogva, függöleges síkban tartva maga elé a


korongját, 
s az egyik lábát hátrébb csúsztatva a megfelelö egyensúly végett. Szögeket és 
sebességeket számolt, s semmi mást nem látott, semmi mást nem figyelt, csak a


feléje 



száguldó két fegyvert. 


Az elsöt szikrázó energiakisülés kíséretében hárította, s a korong
ártalmatlanul gurult 
odébb. Neki azonban nem maradt ideje rá, hogy utánapillantson, és a másodperc 
törtrésze alatt lejjebb kapta a korongját, hogy kivédje a második támadást is.


Az 


szintén lepattant róla. Villámgyors ellentámadást indított, s elhajította
korongját az 
egyik fegyvertelen Piros felé. A korong eltalálta a Harcost, és


sercegve-szikrázva sebet 


hasított rajta. A seb széle sistergett a kiszökö energiától, s a szétbomlás
kezdeti jeleit 
mutatta. 
Flynn döbbenten nézte az eseményeket; minden teljesen más volt, mint a 
játéktermében. És az a programozóhívö! Flynn csak bámulni tudta a biztos,


gyors 
mozdulatokat, a tökéletes önuralmat, a tévedhetetlen ügyességet. 
Egy másik újonc Flynn arckifejezését látva a magányos küzdöfélre mutatott. 


-Látod azt a Harcost? Száztíz gyözelem, egyetlen vereség nélkül! 
Flynn bólintott, cseppet sem kételkedve benne, hogy a másik igazat beszél. De
most 
már mindegyik résztvevö visszaszerezte a korongját, és az öt Piros - beleértve


a 


sebesültet is - kezdte bekeríteni ellenfelét. Bármennyire is tisztelte Flynn
a 
programozóhívö ügyességét, kizártnak tartotta, hogy a program gyözni tudjon. 
Messze odalent, az aréna talaján az egyik Piros elordította magát: 


-Adjatok neki! 
Tron elöregörnyedve, pattanásig feszült idegekkel várt. Mind az öten
egyszerre 
hajították el a korongjaikat. 
Tron lebukott, félrevetette magát, és az egyik korongot hárította a


sajátjával. A többi 


sivítva hasította a levegöt, ott, ahol egy másodperce még állt. Tron azonnal
támadott, 
és eltalálta ez egyik Piros Harcot, aki felüvöltött. A Piros perzselö



energiakisülésben 


bomlott bitjeire, ahogy Tron fegyverének kék ragyogása átterjedt rá, és
átvette a vörös 
aura helyét. 
Tron kiegyenesedett, s elkapta a korongot, amely automatikusan visszatért


hozzá. 


Gyakorlott támadófogással ragadta meg, megpördült a sarkán, és dobott. A
célpontnak 
kiszemelt Piros észrevette, hogy miben mesterkedik, és megpróbált kitérni a


pörgö 


fénylemez útjából, de nem sikerült neki. Mikor eltalálták, hátrazuhant; az
utolsó dolog, 
amit látott és hallott, tulajdon megsemmisülésének fénylö sugárhalója és


fülsértö 


recsegése volt. Tron kitért a következö Piros második dobása elöl; hasra vágta
magát, 
arrébb hemperedett, és felpattant, még épp idejében, hogy átugorjon egy


másik, 
alacsonyan szálló korongot. 
Elkapta saját visszatérö korongját, fogást váltott rajta, és még a levegöben


elhajította. A 


fegyver eltalált egy újabb Pirost, aki még a legendás híru Trontól sem várt
ilyen 
villámgyors manövert, és csak állt, ostoba döbbenettel az arcán, miközben a


sistergö, 


elektronikus bomlás elemésztette. A megmaradt Pirosak komorabbak lettek,
arcukra 
kiült a félelem. Az esélyeik nagyot romlottak, s ellenfelük sokkal keményebb


diónak 
bizonyult, mint amilyenre számítottak. 
Tron higgadtan szembefordult a megmaradt Harcosokkal; most nem engedhette meg 
magának, hogy elhamarkodott lépést tegyen. Emlékeztette magát, hogy nem


szabad 


megfeledkeznie a kötelezö elövigyázatosságról - itt, a Játékmezön soha.
Visszatérö 
korongja úgy simult bele a tenyerébe, mintha élne. Elörelépett, és újra


elhajította, 
izmos karjának minden erejét beleadva. 



A Piros, akit megcélzott, felemelte a saját fegyverét védekezésül, Tron


korongja 
azonban szikrazápor közepette kettéhasította azt, és eltalálta a rémült
Harcost. Tron 


fegyverének ragyogó fénykoronája diadalmas novaként terjedt át az ellenfél
szertehulló 
testére. 
Halálos csend telepedett az arénára, mikor Tron szembenézett utolsónak maradt 


vetélytársával. A Piros most már képtelen volt uralkodni a félelmén, kimeredö 
szemmel bámulta Tront. Aztán lassan felemelte a korongját, és
reményvesztetten 


felkészült az újabb dobásra. Tron látta, hogy ennek a harcnak csak egyféle


befejezése 
lehet - mint mindig, ha programozóhívök és az elitszázad Harcosai álltak
egymással 


szemben az arénában -: az egyik fél nem hagyhatja el élve a küzdöteret. újra
hajított; 


szerette volna már, hogy véget érjen a küzdelem. 
Az utolsó Piros Harcos felnyüszített, mikor Tron korongjának ragyogása
elborította. 


Tron kinyújtotta a kezét, és a korong engedelmesen belesimult. Egyedül állt.


Most, 
hogy a harc már véget ért, egy kicsit lihegett: tudta, hogy odafentröl öt
nézik mind a 


programozóhívök, mind a Piros Harcosok, és hagyta, hogy a párbaj eredménye 


beszéljen helyette. Lényének egy része keserun eltunödött rajta, vajon milyen
lesz a 
következö mérközés, és ha azt túléli, az azután következö. 
Flynn az arénát bámulva megkérdezte az újonctól, aki az elöbb megszólította: 


-Kicsoda ez a fickó? 
A program arca felderült. 
-Ez Tron. A programozókért verekszik - Szavaiból hatalmas büszkeség csendült
ki; 
Tron volt az egyetlen, akire ezek a megalázott, terrorizált rabok
felnézhettek, reményt 


és önigazolást keresve. 


-Tron? - visszhangozta Flynn, és eszébe jutott Alan munkája. Ez sok mindent 

megmagyarázott, többek között azt is, hogy miért bánik el Tron ilyen könnyedén
a 


Pirosakkal, és miért olyan nyilvánvaló Sark meg az FVP igyekezete, hogy
megtörjék és 


elpusztítsák. Tron lehet a kulcsa ennek az egész problémának. 


-Csend! - bödült el az egyik ör, mikor Flynn éppen azon volt, hogy tucatnyi
új 
kérdéssel árassza el frissen szerzett ismerösét. - Tilos a kommunikáció! 
Flynn gyorsan befogta a száját, nem óhajtotta kipróbálni a Kiképzö Komplexum 
büntetésmódozatait. A fejük fölött Sark hordozója pályamódosítást végzett,
most, hogy 


a látványosságnak vége lett. 


A hajóban Sark átnézett a tápemelvényröl a parancsnoki hídra. Mellette az
elitszázad 
egyik hadnagya fészkelödött idegesen. Sark, miközben mohó kortyokban itta az


FVP 
által szolgáltatott energiát, megkérdezte: 


-Melyik az a fogoly, aki az elöbb megnyerte a mérközést? 
-A neve Tron - felelte a hadnagy. - Fanatikus programozóhívö és bajkeverö. 
Sark arca eltorzult az undortól, a hír megkeserítette az energiafelvétel
átszellemült 
mámorát. 


-Tron! - köpte a nevet. - Hát még nem halt meg az a nyavalyás? Változtatni
kell az 
esélyeken. 
Trontól elég könnyu lenne megszabadulni, gondolta Sark, de nem ez itt a
lényeg. 


Kivégezni nem lenne elég; Tronnak vereséget kell szenvednie. 


Ismét a cellájában, Flynn megpróbálta úgy-ahogy kényelembe helyezni magát:
fel-alá 


sétált, s közben igyekezett átfogó képpé összerakni azt a sok megdöbbentö 


információt, amit ebbe a pokoli álvalóságba történt érkezése óta szerzett.
Csak nemrég 


fejezett be egy kimerítö kiképzési gyakorlatot, az agya azonban teljes
fordulatszámon 



járt. 


Már nem tudta számon tartani, hány tréningen vett részt, ahol megtanították a
korong, 
az energiacestus, a sugármotor használatára. A kiképzés - ahogy azt be is


jelentették -


átlagos szintu volt. A legtöbb fogoly programnak nem sok esélye volt rá, hogy
életben 
maradjon az arénában. Flynn azonban rájött, hogy van némi tehetsége a


játékokhoz -


ez egyébként érthetö volt, hiszen sokat közülük ö írt, és általában olyan
sportokra 
alapozta öket, amikben maga is járatos volt. Meglepöen gyorsan elsajátította


a 
technikákat és az apróbb trükköket; legfontosabb elönye azonban lankadatlan 
küzdöszelleme volt. Hatalmas különbség volt a játékautomata gombjainak 
nyomogatása és a röpülö energiakorong elöli kitérés között, de Flynnek


sikerült 


ígéretes növendékké képeznie magát. Nem lepödött meg, mikor senki sem kereste
meg 
azzal a kéréssel, hogy tagadja meg a programozókba vetett hitét. 
A szomszéd cellában Ram vízszintesen maga elé tartotta a korongját, és


behatóan 


nézegette, nem szenvedett-e sérülést valahol. Valami különös, kísérteties
dallamot 
fütyörészett, amiben Flynn nem ismerte föl a Másik Világ zenéjét. Flynn


odaballagott 


az ablakhoz; eddig nem sok ideje volt, hogy elbeszélgessen Rammal, a
rákövetkezö 
cella lakójával pedig egyáltalán nem tudott szót váltani. Flynnek kiképzési 
gyakorlatokra kellett járnia, ök ketten pedig rendszeresen párbajoztak az


arénában, és 
ez ahhoz vezetett, hogy nagyon ritkán tartózkodtak egyszerre a cellájukban. 
De Flynn sok mindent megtudott. Annak a másik programnak a neve Tron volt. 
Most odahúzódott a cellák közötti nyíláshoz, automatikusan ügyelve rá, nehogy


még 


egyszer muködésbe hozza a biztonsági eröteret. Ram gondolataiba merülve
tovább 
fütyörészett. Ugyanúgy néz ki, mint bármelyik közönséges járókelö, tunödött



Flynn, 
csak éppen ö egy komputerprogram.Kíváncsi vagyok, hozzá fogok-e szokni ehhez 
valaha? 


-Hé, Ram! - szólt oda. A fütyörészés a dallam közepén félbeszakadt, és Ram 
fölpillantott rá. - Te mi voltál... szóval, te mi voltál azelött? 
Ram földerült; az emlékek szemlátomást felvidították. 
-ó, én statisztikai program voltam; egy nagy biztosítótársaságnál dolgoztam.
Tényleg 
nagyon jó érzés olyanoknak segíteni, akik a jövöjüket tervezgetik. 
Mámoros, nosztalgiázó ábrándozásba merült. Flynn, aki csak azért
kezdeményezett 


beszélgetést vele, hogy minél többet megtudjon Tronról, egy kis buntudatot


érzett. Futó 
gondolat villant át az agyán: vajon mit szólna Dr Gibbs, ha látná, milyen
sokat jelent 


ezeknek a programoknak, ha hasznos funkciót tölthetnek be? 


-És persze - magyarázta Ram -, ha a befizetéseket éves járadéknak tekinted,
a 
befektetés hosszú távon igazán... 
Flynn nem bírta tovább. 


-Igen, igen; nagyszeru. 
Ram nem vette észre, mennyire minimális lelkesedést mutat a téma iránt 
beszélgetötársa, és udvariasan visszakérdezett. 
-Te mit csináltál? 
Flynn aggódva várta, mikor teszik fel neki ezt a kérdést. Ha megmondaná az
igazat, a 


programok legjobb esetben úgy tekintenének rá, mint akinek megzavarodtak a
bitjei. 


Rosszabb esetben pedig... talán eretneknek néznék? Akárhogy is legyen,
semmiképpen 


nem tudná bizonyítani a történetét, és jelen pillanatban csak rontana vele a
helyzetén. 


-ó, én nem sok mindenre emlékszem. A nevem Flynn. 
Ram bölcsen bólintott. 
-Persze, egy kis kábulat. Ez így szokott lenni, mikor ideszállítanak. Idövel

minden 
eszedbe jut majd. 
Flynn, aki egyelöre azt szerette volna, ha ö jut az eszébe másoknak,


folytatta. 


-Hol van Tron barátod? Beszélnem kéne vele a... 
Kiabálás szakította félbe felülröl, meg az örök botjának ellentmondást nem
turö 
döngése a mennyezeten. Flynn fölnézett rájuk, aztán Ramra pillantott, aki egy


szót sem 


szólt. Vége a társalgásnak; Flynn valahogy sejtette, hogy ezúttal nem
kiképzési 
gyakorlatra viszik. 
Miközben a folyosón menetelt az örök között, töle telhetöleg igyekezett nem


törödni 
reszketö gyomrával, és arra összpontosított, vajon mi várhat rá. 


-Igazán barátságos fiúk vagytok - mondta csalóka jóindulattal az örök sötét 
csuklyájának. Semmi jelét nem adták, hogy hallották volna. 
Sark hordozója hídján a monitort nézte, és megpróbálta kielemezni, milyeb 
érzelmekkel - és milyen érzelmek nélkül - készül a programozó a küszöbönálló 
mérközésre. A programozó szokatlanul tehetségesnek mutatkozott a kiképzés
során, 


úgyhogy a kiképzést felfüggesztették. Most, miközben a Játékmezöre vezették,
Flynn 
viselkedése semmiben sem különbözött a több ezer Harcosétól, akit Sark látott,


bár a 


Parancsnok Program szokása szerint túl magasan az épületegyüttes fölött
tartózkodott, 
semhogy kivehesse az egyes arcvonásokat. ám ez a programozó mindenben 
behelyettesíthetönek látszott azokkal a programokkal, amiket ö meg a hozzá


hasonlók 
írtak. Sark ebböl merítette a magabiztosságát. 
Sark, a Parancsnok Program hátraszólt a válla fölött. 


-Várjatok! Mérközzön meg valakivel a saját fajtájából! 
Továbbították az utasítást, hogy egy programozóhívöt jelöljenek ki
ellenfélnek.Sark 
elmosolyodott; azt kívánta, bárcsak két programozót uszíthatna egymásra, és



kezdte 
bánni, hogy nem ö lesz az, aki végez majd ezzel a programozóval. 


Flynn idegesen igazgatta a féltunikáját, miközben kisétált az öreivel egy
széles 


párkányra, amely a Játékmezöre nézett. Innen két tömör energiahíd vezetett a 
körlabda-játék koncentrikus fénygyuruihez. Mellette egy másik program állt,
akit 


szintén elövezettek; egy programozóhívö, akinek Flynn emlékezett a nevére -


Cromnak 
hívták. Most mindketten elektronikus cestust viseltek a jobb kezükön. Flynn
zavartan 


nyújtogatta a nyakát, a Piros Harcosokat kereste, akikre számított; de nem
látott senkit, 


csak a pocakos Cromot. 
Crom habozás nélkül elindult az egyik hídon, és elfoglalta a helyét az
energiagyurukön. 


Flynn értetlen pillantást vetett az örökre, ám azok csak némán bámultak rá.


Magában 
vállat vont, végigsietett a második hídon, és bizonytalanul várt. Aztán
mindkét híd 


semmivé enyészett. 
Flynn és Crom farkasszemet nézett a mélység fölött. Flynn megkockáztatott egy 
vigyort. 


-Nézd, haver, mi ugyanabban a csónakban evezünk... 
Az ideges Crom, aki reszketett félelmében és dühében, odakiáltotta neki: 
-Azt hiszed, elintézhetsz, igaz? - Tudta, milyen jó teljesítményt nyújtott
Flynn a 
kiképzés során, s azt hitte, hogy ellenfele tisztában van vele, mi fog
történni, és még 


élvezi is. Crom egyetlen okát tudta elképzelni, hogy egy másik újonc ellen


léptetik fel: 
Flynn bizonyára csatlakozni akar az elitszázadhoz, és áttérését bizonyítandó,
meg kell 


semmisítenie Cromot. 
Flynn agyában lassan formálódni kezdett a megértés, ahogy meglátta Crom 
arckifejezését. 



-De én nem... 
Crom meg sem várta, mit akar mondani; cestusával a fenti tükörlap felé
hajította a 
fénylö labdát. Az visszapattant a tükörröl, és Flynn gyurui felé száguldott.


Flynn 


kinyújtott cestusszal ugrott, hogy elkapja, de rosszul mérte fel a szöget és a
távolságot. 
A labda eltalálta az elötte húzódó gyurut, és szertefoszlatta. Crom


kárörvendön 
kuncogott. 
Flynn karjával vadul hadonászva igyekezett megállni; hajszál híján elvesztette


az 


egyensúlyát, és lezuhant a mélybe. Iszonyodva bámult lefelé, ám ekkor valami
zajt 
hallott felülröl. újabb labda pattant vissza a tükrözö felületröl, és ez


egyenesen feléje 
tartott. 
Mielött ideje lett volna gondolkodni, a reflexei muködésbe léptek. Lebukott,


és 


föltartotta a sziszegve sugárzó cestust. Telibe kapta a fénylö golyóbist,
megforgatta a 
cestust, és olajozott, begyakorolt mozdulattal hajította el a labdát a tükör


felé, minden 


tipródás és tétovázás nélkül. Crom tágra nyílt szemmel próbálta kiszámítani a
sistergö 
lövedék pályáját. Lebukott, hibázott, megtorpant. A labda töltése kisült,


mikor eltalálta 


az egyik gyurujét, s a koncentrikus kör szemkápráztató tuzijátékkal
szertefoszlott.Flynn 
izgatottan föltartotta a karját. 


-Oké! 
Arra számított, hogy egy Piros Harcossal kerül szembe, mikor azonban látta,
hogy 
Crom az ellenfele, arra a következtetésre jutott, hogy ez valamiféle magas


szintu 


gyakorlat vagy záróvizsga, és mindkét újoncot az igazi párbajokra
tartogatják. 
Odafönt Sark figyelt és mosolygott. Vagy a programozó leli halálát egy 



programozóhívö kezétöl, vagy a programozóhívöt fogja elpusztítani egy
programozó. 


Sark élvezte az iróniát, és tudta, hogy a mérközés példának fog szolgálni a
többi 


újoncnak, az önfenntartás példájának. 


Ram és Tron a cellájukban folytatták a csöndes társalgást, ami fogságuk elsö


napjaiban 
vette kezdetét. Amennyire tudtak, kényelembe helyezkedtek, a közös
ablaknyílásnak 


háttal. Halk, komoly beszélgetésük éles ellentétben állt a Játékmezö


irgalmatlan 
szigorával és kegyetlen összecsapásaival. Ram lassan rászokott, hogy eröt és
kitartást 


merítsen Tronból és a programozók iránti rendíthetetlen huségéböl. És itt volt


persze 
Tron józan érvelése: ugyan miért üldözné Sark és az FVP ilyen megátalkodottan
a 


programozóhívöket, ha a hitük nem jelentene komoly veszélyt a számukra? 


Miután alaposan átgondolta a dolgot, Ram végül arra a következtetésre jutott,
hogy a 
hatalom fitogtatása és az eröszakos újoncozás kulcsfontosságú elemei az FVP 
tekintélyének. Ha az FVP és Sark rá tudja bírni a programokat a programozók 
létezésének tagadására, amiröl a Rendszer minden lakója tudta, hogy hazugság,


akkor 


mire nem tudják utasítani aztán a programokat? Markukban lenne az egész
Rendszer, 
és bármikor nekiláthatnának az átalakításának. 


-Az az új fiú rólad kérdezösködött - mondta Ram halkan. 
A szomszédos, félhomályos cellából Tron higgadt hangja válaszolt. 
-Kár, hogy mérközésre vitték. Valószínuleg sosem látjuk viszont. 
-Abban csak ne legyél olyan biztos! - felelte Ram. - ö valahogy... más, mint
a többi. 
Hiába keresgélt, nem talált szavakat Flynn furcsa tiszteletlenségére, éles
eszére; mikor 


ránézett, mindig az a benyomása támadt, hogy ez a program sokkal többet tud
annál, 



amit elárul. Ram sejtette, hogy Flynn nem közönséges program, és hogy nem
most 


látták utoljára. 


Magasan a Játékmezö fölött Flynn lihegve nekirugaszkodott, hogy elkapja Crom 


labdáját. Az átalány-nyilvántartó program dobásai egyre erötlenebbek lettek,
ahogy 
kétségbeesése fokozódott, és gyuruit egyre-másra elemésztették Flynn


támadásai. Most 


Flynn hárította a dobást, visszanyerte az egyensúlyát, aztán teljes erejéböl a
tükör felé 
hajította a fénylö labdát. 
Az energiagömb lepattant a tükörröl, és eltalálta Crom egyik megmaradt


gyurujét. A 


fénykör szikrazáporban eltunt, Crom pedig esetlenül átugrott utolsó gyuruinek
egyikére. 
Most Flynn dobása következett; tunödve próbálgatta a cestusában sziszegö 
energialabdát. Nekiveselkedett a dobásnak, hogy kioltsa Cromnak egy újabb


gyurujét, 


aztán meglátta a program arcán tükrözödö lemondást és kétségbeesést, és
meggondolta 
magát. 
Gyors pillantást vetett a fölöttük lebegö hordozóra, és felnevetett. 


-Nesze, ez nem lesz nehéz! 
Elhajította a fénylabdát; az lepattant a tükrözö felületröl, és egyenesen Crom
felé 


tartott; könnyen hárítható dobás volt, ahogy ígérte. Cromot, miközben
felkészült a 


fogadására, bizonytalanság fogta el. Ez az új Harcos ügyes volt és magabiztos,
és most 


-ha ugyan bízni lehet benne - feladja az elönyét, pedig Crom minden töle
telhetöt 
megtett, hogy legyözze. Ez azt jelenti, következtetett Crom, hogy ez a manöver
csak 


valami cselfogás lehet. Crom nekilendült, hogy elkapja a trükkös dobást - és
abban a 
pillanatban rádöbbent, hogy Flynn nem hazudott neki. 
Most már késö volt, hiába igyekezett; elhibázta a labdát, és az nekicsapódott



annak a 
körgyurunek, amin állt. Crom látta, hogy már semmiképpen nem kaphatja el, és 
kétségbeesetten elrugaszkodott az utolsó, legbelsö köre felé, eszeveszetten


kapálózva 
kézzel-lábbal, pont amikor az alatta lévö oszladozni kezdett. 
Cromnak éppen hogy sikerült elkapnia az utolsó gyurujét energiacestusával és


szabad 


kezével. Ott lógott rajta rúgkapálva, magasan a Játékmezö fölött. Flynn várt,
hogy 
felhúzózkodjon. Sark a hordozójában elkomorodott a monitora elött, örjöngve


figyelte 


ezt a megbocsáthatatlan együttérzést. Az ilyesmi rombolja a programok harci
szellemét, 
tönkretesz mindent, amiért fáradozott, beszennyez hitehagyottat és


felhasználóhivöt 
egyaránt. 
Flynn a rémült, kimerült Cromot nézte. A program még mindig rúgkapált,


hiábavalóan 


próbált felhúzózkodni a körgyurujére, s eltompultan várt az utolsónak vélt
dobásra a 
játékban. Flynn látta, hogy senki sem fog beavatkozni; odafent azt


feltételezték, hogy a 


játék szépen befejezödik, és Crom szárnyaszegett madárként zuhant a
pusztulásba, ami 
odalent vár rá a Játékmezön. 
Flynnek azonban nem állt szándékában így megnyerni ezt a játékot. Crom arcába


nézve 


folyton azt hajtogatta magának, hogy ez a program csak algoritmusok halmaza,
de ezt 
nem vette be a gyomra, mikor látta Crom arckifejezését. Mikor Crom észrevette,


hogy 


Flynn halogatja a befejezö dobást, olyan hitetlenkedve meredt rá, mintha tudta
volna, 
kicsoda valójában. 
Egy hang dübörgött fel a fejük felett, a hordozóra vonva pillantásukat. 


-FEJEZD BE A JáTÉKOT! - parancsolta Sark. 
És a hatalmas tükröt, mint valami nyomasztó, gonosz látomásban, a Parancsnok 

Program arca töltötte be. Flynnek elakadt a lélegzete, mikor meglátta a
holoképet. A 


sisak bordázatán, groteszk díszítésein tarka színekben fénylö energia táncolt


-de az az 
arc így is Edward Dillingeré volt. 
Flynn fölfelé meredt, és összeszorította a fogát. Ez sok kérdést megválaszolt,
de még 


többet vetett fel. ám Dillinger/Sark arcát látva egyszer s mindenkorra
eldöntötte, kinek 
az oldalán áll a Rendszerben dúló háborúban. 
Miközben Crom a pusztulására várt, Flynn ökölbe szorította a kezét,


teleszívta 


levegövel a tüdejét, összeszorította az ajkát, és beleordította válaszát a
fölötte lebegö, 
undok arcba. 


-Nem! 
Valahol másutt a viselkedésének kihatásai voltak. Egy buszmegálló lármájában
egy 
fiatal fiú nyomkodni kezdte az élettelen tuzgombokat, vadul rángatni a


használhatatlan 
botkormányt, és felháborodottan panaszolta: 


-Mi a fene van ezzel? 
A játékautomata ugyanolyan maradt, mint pár perccel azelött. A fények égtek,
de a 
játék kifagyott. A másik játékos, a fiú osztálytársa csalódottan felelte: 


-Nem tudom; szétment, vagy valami. A francba! 
Dühödten rácsaptak a gombokra, és tenyerük élével verni kezdték a konok
masinát. 


Flynn lehajtotta a fejét, és rá se hederített a hordozóról jövö parancsra,
amely ott 


dübörgött a fülében: 


-ÖLD MEG! 
öld meg... Flynn fölemelte a cestust, és eltöprengett. Talán, gondolta, a
belsö 


meggyözödés az egyetlen dolog, ami torzulások nélkül vészeli át az átmenetet
ebbe a 



különös Elektronikus Világba. Talán csak ámítja magát, de szeretett volna
hinni 


benne, hogy a jó és a rossz fogalma konstans tényezök. 
Flynn lefelé fordította az energiacestust, és hagyta, hogy az energialabda
ártalmatlanul 


lepottyanjon a Játékmezöre. Mély lélegzetet vett, aztán belevigyorgott a
dühöngö Sark 
arcába. 


-Ezt még megbánod! - fenyegetözött a holokép. Crom egészen kábának tunt. 
Flynn harsányan felkacagott. Na, most mit fogsz csinálni, El Supremo? Megölsz 
engem, a gyöztest? Attól tartok, ez esetben alaposan megcsappan majd az
áttérök 
száma! 
Kaján elégtétele egy pillanatra rá semmivé enyészett. Crom utolsó gyuruje


valami 
láthatatlan parancsra bomladozni kezdett. Crom továbbra is kalimpáló lábbal, 
tehetetlenül kapaszkodott bele. Mikor Flynn megtagadta a játék befejezését,


visszatért 


az arcába a remény, most azonban kiült vonásaira a végsö vereség tudata;
hiába 
küszködött, a végzet utolérte. 
Flynn képtelen volt segíteni, csak figyelni tudta. Mikor a körgyuru anyaga


végleg 


szertefoszlott, Crom kapálózva zuhanni kezdett a Játékmezö felé, Flynn és Sark
szeme 
láttára. 
Sark ujja rásimult egy másik gombra a hordozó hídján; arra, ami hasonló


sorsra 


juttatta volna Flynnt is. Ez azonban nyílt szembeszegülést jelentett volna az
FVP 
utasításával. A Parancsnok Program ujja reszketett; szinte fizikai küzdelem


dúlt benne, 


hogy a saját akarata szerint cselekedhessen. Végül azonban minden hiába volt;
Sark 
összeszorított fogakkal belenyugodott a tudatba, hogy ö az FVP szolgája, és


képtelen 
dacolni vele. 



És amikor Sark elkapta a gombról az ujját, hirtelen feldübörgött körülötte az
FVP 


hangja. 


-Játék közben kell meghalnia! 
Flynn tehetetlen haraggal bámult föl a tükörre. Az arc eltunt róla, és Flynn,
aki valami 
megtorlásra vagy újabb szópárbajra számított, meglepetten látta, hogy


megjelenik a 


hídja. Két ör sietett át rajta, hogy megint elkísérjék. Ennek ellenére az az
érzése támadt, 
hogy a helyzete hamarosan még rosszabbra fordul. 
NYOLCADIK FEJEZET 


Az arénából kifelé menet Flynnt meglökte két nagydarab Piros Harcos; 


szántszándékkal hergelték. Az örök úgy tettek, mintha nem vették volna észre.
Az 
egyik Piros szembepördült vele, és elvicsorodott. 


-Félre az utamból, zöldfülu! 
Flynn az öt elitharcosra gondolt, akik egyszerre rontottak rá Tronra, és a
szegény kis 
Crom kegyetlen meggyilkolására. úgy döntött, programozóhívöket ugyan nem fog 
ölni, hogy a saját börét mentse, az elitszázad Harcosaival szemben azonban


nem 
lesznek hasonló fenntartásai. Egy villámgyors mozdulat, és korongja a kezében 
termett; kihívó pillantása szinte buzdította a másikat, tegye ö is ugyanezt. 


-Te eredj az én utamból, bitagyú! - mondta halkan. 
A Piros egy pillanatig állta a tekintetét, aztán elhátrált. 
-Persze, persze; csak vicceltem. 
A társa karon ragadta, és elráncigálta, miközben Flynn lassan ellazította
magát, és a 
visszavonulásukat figyelte. Visszatette a korongot a hátára, s az örök ismét


melléje 
szegödtek. 
Hamarosan észrevette, hogy nem a cellájába viszik. Rájött, hogy a fogvatartói


egyik 
halálos párbajból a másikba akar küldeni, míg el nem veszti az egyiket, és



vadul törte a 


fejét, mit tehetne ellene. De semmi nem jutott eszébe, legfeljebb az, hogy nem
teszi 
könnyuvé Sark dolgát, s halála elött alaposan megritkítja a Piros


Elitszázadot. 
Töprengése félbeszakadt, mikor bekísérték a sugármotor-mérközések arénájának 
elöterébe. Itt már két programozóhívö várt rá. A közelebb állót, Ramot


azonnal 
felismerte, mikor elindult, hogy csatlakozzon hozzájuk. 
Ram arcára elöbb meglepetés ült ki, aztán örömteli mosoly. 


-Flynn! - A társához fordult. - Nézd, Tron; túlélte! 
Flynn éles pillantást vetett a másik programozóhívöre, amint elhaladt Ram
mellett; 
kíváncsi volt a programozók legendás bajnokára.Egy magas alak állt ott; Flynn


most 
elöször vehette alaposabban szemügyre Tront. 


-Alan! - kiáltott fel. 
Tron elkomorodott; zavarta valami, amire nem tudott igazán összpontosítani,
mintha 
valami álom árnyéka lenne. Végigmérte az új programot, aztán ráförmedt: 


-Hol hallottad ezt a nevet? 
Flynn zavartan kapkodott válasz után. Elöször azt hitte, hogy az FVP a
barátját is 
ugyanúgy elcsípte, mint öt, Alan azonban a jelek szerint nem ismerte fel. 


-Nos, ez ugye... 
-Igen, a programozóm neve - fejezte be helyette Tron. - De te honnan...? 
-Én... izé... - dadogott Flynn; már rájött, hogy ez nem egy digitalizált
ember a Másik 
Világból. Aztán eszébe jutott, hogy Tron már jóval az ö megérkezése elött itt
volt a 


Rendszerben. Flynn legyurte hirtelen döbbenetét, és belátta, hogy nem ez a 


legmegfelelöbb idöpont származásának taglalására. A hasára ütve rögtönzött,
mialatt 
elfoglalta a helyét Tron mellett. - Az én... szóval, a programozóm ismeri a


tiédet - És ez 
nincs is túl messze az igazságtól, gratulált titokban magának. 



-Szállítás közben elvesztette az emlékeit, Tron - szólt közbe Ram. 
-Ja - tette hozzá Flynn, csak úgy a szája sarkából. - De azért emlékszem
mindenféle 
dolgokra. Például a programozóm azt akarja, hogy kapjam el az FVP frakkját. 
Ennek hallatára Tron meglepett arcot vágott; Flynn szemmel láthatólag nagy 
benyomást tett rá. 
ám ekkor belépett három Piros Harcos; lármásak voltak, durvák, harcra éhesek, 
harsányan röhögve veregették egymás vállát. Felsorakoztak a programozóhívö 
csapattal szemben, csak néhány lépés választotta el öket egymástól. A két
csapat 


szótlanul méregette egymást. Egyenlö esélyek, gondolta Flynn. Nagyon ügyesnek 
tarthatják ezeket a Harcosokat. 
Hirtelen megérezték testükben a szállítósugarak bizsergö vibrálását. A két


csoport 


minden átmenet nélkül eltunt, elmosódó szellemképük szertefoszlott a sivár
elötérben. 
Mikor újra felbukkantak, már a Játékmezön voltak, továbbra is egymással


szemben, 
ám ezúttal fél mérföld választotta el öket. 
Sark hordozója közvetlenül fölöttük lebegett, több kilométerre a Játékmezötöl.


Az 


arénát magas, tükörsima falak vették körül, és több Azonosító cirkált fölötte.
A falakat 
gigászi számjegyek, hatalmas hieroglifák, és Flynn számára érthetetlen


szimbólumok 
díszítették, különféle változatokban és tarka, csillogó színekben. 


-Ez a szándéka az én programozómnak is - mondta Tron Flynnek. Flynn most már 
biztosan érezte, hogy Tron jelenti a választ a dilemmájára. Ha Flynn
próbálkozásai a 
lézerlaborban nem tudták kiszabadítani a Tron programot az FVP markából,


talán 
tehet érte valamit itt, a Rendszerben. 
Figyelmeztetö sípszó hangzott fel; hamarosan kezdetét vesz a verseny. 


-Tudom - felelte Tronnak Flynn. Tron és Ram furcsán néztek rá; csodálkoztak, 
honnan tud ennyi mindent. Nem sok idejük volt eltöprengeni a helyzeten, de

mindkét 
program hajlamosnak érezte magát, hogy megbízzon ebben a különös jövevényben. 
Flynn a maga részéröl valóságos megvilágosodásnak találta Tront. Most már sok 
mindent élesebb fókuszban látott Alan Bradley személyiségéböl. Flynn érezte,


hogy 


Tron iszonyú konokul tud viselkedni, ha úgy ítéli meg, hogy igaza van,
ráadásul 
eltökélten hisz az elveiben, és megingathatatlan lojalitással szolgálja a jó


ügyet. 
A három harcostárs elörehajolt; most már mindannyian egy különös tervezésu 
motorkormányt markoltak. Fényörvény kavargott körülöttük, és lassan,


fokozatosan 


elült, miközben materializálódtak alattuk a sugármotorok. Flynn felvette a
pózt, amire 
tanították, s felhúzta a lábát, mikor érezte, hogy a jármu megszilárdul alatta


és 


körülötte. A motorok izzottak az energiától; Troné aranyszínben, Flynné
pirosan, 
Ramé zölden. Az aréna túloldalán megjelentek a Piros Harcosok motorjai is;


azok kék 
színuek voltak. 
A sugármotorok kétkereku, három méter hosszú gépek voltak; csupa lendületes


kontúr 


és áramvonalas hajlat, a mellvédtöl a hátsó sárhányóig. Hátsó kerekük
hagyományos 
alakú volt, az elsö azonban széles, már-már gömbszeru. A motoros háta, miután 
ráhajolt a kormányra meg a vezérlömure, részévé vált a sima, szinte minden 
egyenetlenségtöl mentes karosszériának. Flynn sorra vette magában a játék


technikáit 
és cseles fogásait, miközben a többiekkel együtt beindította a motorját. 
Valahol fölöttük Sark megnyomott egy irányítógombot. Sziréna harsant az


arénában; 
kezdetét vette a verseny. 
Mind a hat motoros felbögette a gépét, és elszáguldott, szorosan rásimulva a 
jármuvükre. Minden motor hátuljából fehér energiapermet szállt fel, akár egy 
motorcsónak nyomdokvize, amely pillanatokon belül áthatolhatatlan fallá


szilárdult. A 



fal színe megegyezett a játékosok csapatkódjával; az FVP programjainál kék
volt, a 


programozóhívöknél pedig arany, piros és zöld. 
A vezetést Tron, a legtapasztaltabb Harcos vette át. Ram és Tron elkanyarodott
jobbra, 


illetve balra; minden manöverükkel követniük kellett az aréna talaján


világító 
négyzetrácsot. A fordulók szinte minden átmenet nélkül következtek be, a
vonalak 


csomópontjaiban. A távolban a Pirosak ugyanígy tettek, az egyikük egyenesen 


szembeszáguldott Tronnal. A távolság elképesztö gyorsasággal apadt közöttük.
Tron 
látta, hogy közeledö ellenfele egyre nö, s minden figyelmét a saját jármuvére 
összpontosította. 
Amikor már úgy látszott, hogy a két sugármotor, elválasztó falát maga után


húzva, 


frontálisan ütközik, a Harcosok villámgyorsan elkanyarodtak, Tron balra,
ellenfele 
pedig jobbra, egymással párhuzamosan. Tovább robogtak, kék és aranyszínu 
energiagátakkal a nyomukban. 
Az aréna más részein fel-alá száguldozott a többi négy vetélytárs: egyre több 
osztóvonal jelent meg, amint nyaktörö sebességgel kanyarogtak és manövereztek


az 


életükért, mert a Játékmezö lassan kezdett megtelni a sugármotorok által
felhúzott 
fényfalak útvesztöszeru rengetegével. 
Tron kommunikátorában Flynn hangja szólalt meg, és megdicsérte azért az elsö, 
lélegzetelállító hajtukanyarért. 


-Klassz! 
Tron és ellenfele fej fej mellett repesztettek az aréna talaján. Aztán
kezdetét vette az 
életveszélyes versengés; mindketten megpróbálták beszorítani a másikat, vagy 
kényszerhelyzetbe hozni, hogy rossz kanyart vegyen, és nekirohanjon


valamelyik 
falnak. 



A kommunikátorban Tron hangja felelt. 


-Ram, maradj a túloldalon! 
Ram válaszul azonnal lefordult, pillanatok alatt végrehajtva a manövert, s 
visszajelzésként beledörmögte a kommunikátorba: 
-Fölényben vagyok. Gyerünk tovább! 
Tron meg a Harcos, akivel párosították, az arénát határoló szirtfalak egyike
felé 
robogott. Tron hirtelen cselezett, és ellenfele csapdában találta magát:


beszorult egy 
régebbi aranyszínu osztóvonal meg a Tron motorja által húzott fal közé. 
A Piros Harcos nem tudott sem lassítani, sem megállni; a játék, ha egyszer 
megkezdödött, teljes sebességgel folyt a befejezésig. Tron néhány méterrel


elötte 


haladt, s így megakadályozta, hogy lekanyarodjon, könyörtelenül vezette az
aréna fala 
felé. Egy pillanattal késöbb a Piros Harcos jármuve olyan erövel rohant neki a


falnak, 


hogy a szétbomlásakor felszabaduló energia annak egy részét is semmivé
foszlatta. Az 
elitharcos által létrehozott választóvonal abban a másodpercben elenyészett. 
Flynn az ellenfele mellett haladt, mélyen ráhajolva a kormányra, ahogy az


ellenszél az 


arcába vágott. Belevigyorgott a léghuzatba; mindig is szeretett motorozni. Ez
a járgány 
jobb volt minden másnál, amin valaha ült: azonnal reagált a mozdulataira, és 
lélegzetelállító sebességgel száguldott. Nincs az a gép a Másik Világban,


amelyik felért 
volna vele. 
Együtt kanyarodtak, éles szögben elfordítva a léggömbre emlékeztetö elsö


kereket a 


vektorvonalak csomópontjában. Flynn elkerülte az összeütközést ellenfele
egyik 
osztófalával, aztán egy másikkal, és máris egy harmadik húzódott elöttük.


Pillanatok 


alatt történt az egész. Az arénából útvesztö lett, ahol töredékmásodperces
döntésekre és 
lankadatlan figyelemre volt szükség, ha az ember nem akart nekimenni



valaminek; a 


vetélytárs cselei állandó veszélyt jelentettek. Ahogy a csapatok szeszélyes
alakzatokra 
szabdalták az aréna talaját, egyre gyakrabban kellett éles fordulókat


kockáztatniuk. 


Lehetetlen volt megmondani, hogy a következö kanyar mögött újabb fal vár-e
rájuk, 
vagy szabad térség. A jó memória segített egy kicsit, ám az öt megmaradt


motor 


mögött kialakuló annyira bonyolult volt, és olyan gyorsan terjeszkedett, hogy
nem sok 
idejük maradt a szemrevételezésére. Itt az ösztön, a kiképzés meg a reflexek


voltak a 
döntök. 
Flynnek sikerült hárítania ellenfele második próbálkozását is. Azon kapta


magát, hogy 


egyenesen afelé a falszakasz felé repeszt, ahol az elsö Piros Harcos
felrobbant. Kevin 
Flynnek sejtelme sem volt róla, hogy tartogat-e valami veszedelmet számára az


a rés, 


és arról sem, hogy mi lehet a túloldalán, mindenesetre nagyszeru lehetöséget
látott 
benne a szökésre. A halált csak akkor veheti biztosra, ha továbbra is rab


marad a 


Játékmezön. Az adott körülmények között Flynn szinte minden kockázatot kész
volt 
vállalni, még azt is, hogy szétkenödik valami energiamezön, akár egy


agyoncsapott 
szúnyog. 


-Ez az! - üvöltötte a kommunikátorába. Ram és Tron hallotta, de nem értették.
-
Gyerünk! - sürgette öket Flynn, és célba vette a nyílást, piros fényfüggönyt
húzva 


maga után, amerre ment. Egy elitharcos csapódott mellé, hogy sarokba szorítsa,
Ram 


és Tron pedig arrafelé vették az irányt, hogy lássák, mi a terve. 
Az aréna fala szédítö gyorsasággal közeledett Flynnhez és ellenfeléhez, a
hasadék egyre 


nagyobb lett. A Piros Harcos végül rájött, hogy Flynnek esze ágában sincs 



elkanyarodni, és az utolsó pillanatban még megpróbált menekülni. ám túl sokáig


várt, 
és irtózatos sebességgel a falnak csapódott, pontosan ugyanakkor, amikor
Flynn 


átsuhant a repedésen. Az összeütközés tovább tágította a nyílást. 


Sark odafent örjöngve dúlt-fúlt. Arra számított, hogy a programozó nekirohan
a 
falnak, és elpusztul; egy gonddal kevesebb. De ez: szökés! Hihetetlen,


példátlan! Sark 
öklével a muszerfalra sújtott, és hívta az Azonosítóit. 
Odalent Tron és Ram még mindig az utolsónak maradt Pirossal küzdött. Tron


látta 


Flynn szökését, és egészen elképedt. Az FVP valószínuleg magába gyujtötte a
Rendszer 
energiájának túlnyomó részét, tunödött, különben nem maradt volna el a


Játékmezö 


felbomlott szekcióinak azonnali pótlása. A szabadság gondolata megbizsergette.
Miért 
is ne? - kérdezte magában. 
Ram szintén mindent látott és hallott, s most keményen oldalt rántotta gépét, 
megöklelte az utolsó Harcost, és leszorította a szomszédos vektorvonalra. A


program 
teljes sebességgel nekirohant egy piros válaszfalnak, és sistergö fényözönben 
elpárolgott. 
Ram irányt váltott, Tron mellé szegödött, hogy párhuzamosan haladjanak. 


-Mit gondolsz? - kérdezte töle reményektöl futött hangon a kommunikátoron 
keresztül. 
Tron tudta, milyen felemelö érzés lenne ismét szabadon és függetlenül
száguldani. 


-Elöre! - ordította a mikrofonjába. A két motor az aréna falában tátongó
hasadék felé 
robogott. 
Szirénavijjogás hasított a Kiképzö Komplexum csendjébe. Egy monumentális hang 
szólalt meg mennydörögve. 


-A HARCOSOK KÖTELESEK A SZáMUKRA KIJELÖLT PáLYáN MARADNI. 

ISMÉTLEM: A HARCOSOK KÖTELESEK A SZáMUKRA KIJELÖLT PáLYáN 
MARADNI. FIGYELMEZTETÉS. FIGYELMEZTETÉS. 
A hang egyre halkult, ahogy távolodtak töle. 
Sark vadul elkáromkodta magát. A programok utánozzák a programozót!


Legrosszabb 


félelmei váltak valóra: nemcsak a programozó dacolt a hagyományos
elöírásokkal, 
hanem más programokat is rávett, hogy kövessék példáját. És ami a


legszörnyubb, 
Tron is ott van közöttük. Sark újra hívta az Azonosítóit. 
Az Azók rátámadtak Ramra és Tronra, amint a két programozóhívö a hívogató 
hasadék felé száguldott. Az egyik elöre tartott ollókkal csapott le rájuk,


mint valami 


óriási gözkalapács. A gözkalapács ugyanabban a pillanatban sújtott le, amikor
azok 
ketten átsuhantak a résen: csak hajszállal hibázta el öket, az ütközésbe az


egész Mezö 


belerendült. Aztán az Azo följebb emelkedett a keskeny nyílástól, hogy
átrepüljön az 
aréna fala fölött, és folytassa az üldözést. 
Az arénán kívül, egy szuk tartalék áramkörben Ram és Tron utolérte Flynnt,


aki 


lelassított, hogy bevárja öket. A robbanás ereje végigvibrált az egész
áramkörön; a 
túlsó végén egy másik tarjagos szélu hasadék nyílt. Itt, a Játékmezön kívül,


a 
sugármotorok már nem húztak energiafalat maguk után. 
A falrepedésböl egy hatalmas folyosóra jutottak, és teljes sebességgel


nekivágtak. A 


hordozó fedélzetén Sark örjöngeni kezdett; eszeveszetten csapkodott, és
leütött egy 
balszerencsés ört, aki éppen a közelében volt. Fentebb egy muszerkezelö


kapkodva 
kapcsolgatta a monitorokat. Sark megnyitott egy általános hírközlö csatornát. 


-Kapjátok el öket! - rikoltozta. - Küldjétek ki a Rendszerbe az összes
videotankot! -
Teljesen elvesztette az önuralmát; féktelen ordítozásától minden programnak
félelem 



költözött a szívébe az egész Komplexumban. - KAPJáTOK EL öKET! 


A sugármotorok libasorban jutottak ki a nyílt terepre. Kétoldalt épülettömb
nagyságú 
mélyedések sorakoztak precíz, gondosan eltervezett rendben; az utak egybevágó 


téglalapokra osztották öket. Két Azo keselyuként csapott le a szökevényekre, 
markolásra és tüzelésre készen kimeresztett rákollókkal. A menekülök a nyílt
térség 


túlsó vége felé száguldottak, ahol folytatódott a szuk folyosó. 


Egy pillanattal sem érték el késön. Az elsö Azo nekicsattant a fejük fölött a
szirtfalnak, 
amint besurrantak a keskeny nyíláson. Mikor visszapattant, a másik


összeütközött vele. 


A két óriásgép bénán lógott a levegöben, szikrák röpködtek körülöttük. Tron,
Ram és 
Flynn szoros alakzatban robogtak végig a hosszú, szuk folyosón, amit mindkét


felöl 


lánctalpra telepített önjáró rakéták szegélyeztek. A roppant arzenál
következö 
részlegében néma tankok várakoztak egymás mellett, végtelennek tunö sorokban. 
A tankok sötétek voltak, nem muködtek, de nem mindegyik várakozott üresen.


Ahogy 
a menekülö programozóhívök elsüvítettek közöttük, néhány jármuben fények 
gyulladtak ki, és meglódultak elöre. Tronnak és Flynnek sikerült elhúznia


közöttük, 


pirosas-sárga csíkot hagyva maguk után, amint a tankok eleje összecsattant a
hátuk 
mögött. Ramnak azonban jobbra kellett rántania a motorját, hogy elkerülje az


egyiket, 


aztán vissza balra, hogy kitérjen egy másik elöl. Egy pillanatra azt hitte,
hogy a 
harmadik tank világító lánctalpa alatt fogja végezni, de megúszta - hajszál


híján.A 
tankok dübörögve üldözöbe vették a szökevényeket. Az élen haladó jármu tüzére 
befogta öket a célzóteleszkópba, és megpróbálta rájuk állítani a


célkeresztet. 


-Tuz! - üvöltötte. A hosszú ágyúcsö sáfránysárga fényt okádott, ám a lövés
mellé 

ment. A három sugármotorja fölé görnyedö alak eltunt a látóteréböl. - Nem
talált! -
vicsorogta. 
A menekülök végigrobogtak egy hosszú rámpán, amit fénylö sávok osztottak 
egybevágó négyzetekre. Oldalt és a hátuk mögött koncentrált ágyútuz lobbant a 


sötétségben. Ahol a fehér, V alakú lézersugarak becsapódtak, szivárványszínu 
energiakörök futottak szerteszét. Az áramvonalas videotankok fokozták a
sebességet. 


A fehéren világító kommunikátorok kapcsolatot kerestek a többi egységgel,


hogy 
elvágják a szökevények útját. A szakaszparancsnok jelentést tett a helyzetröl
Sarknak. 


-Az egységek elhagyták a Védelmi Zónát - Rajtaütésröl most már szó sem
lehet; 
minden az üldözök ügyességén múlik. 
Flynn elöször járt a Játékmezön kívül. Fénylö falakból, mértani alakzatokból, 
szerteszét ágazó vektorvonalakból álló, fantasztikus tájon motorozott - a
verseny tétje 


az élete volt. Nem érezte boldogtalannak magát. A három szökevény hatalmas, 


rejtjelezett panelek és csillogó, szögletes támfalak mellett húzott el. Egy
tank 
akaszkodott rájuk, s a három barát maximális sebességre kapcsolt;


jobbra-balra 


kacsáztak, éles kanyarokat vettek földig dölve, nehogy a tüzérek bemérhessék
öket. 
Széles teraszra értek, amolyan autóspihenö volt ez egy mély szakadék szélén.


Tronnak 


alig sikerült kifarolva megállni, az aranyló sugár motor hátsó kereke félig a
szakadék 
fölött lógott már, mire úrrá lett fölötte. A négyzetrácsos kanyonfenék


többszáz méterrel 


alattuk húzódott. A terasz roppant hengerekböl, egymásra halmozott
alakzatokból, 
lépcsös tornyokból és szédítö ívu hidakból álló tájra nézett. Az Elektronikus


Világ 
csillogó határvonalai és tükrözö felületei az egész panorámát ragyogó fénnyel 
árasztották el. 



A menekülök azonnal elindultak a szirtfal mentén kanyargó szerpentinen, 


kétségbeesetten igyekeztek növelni a távolságot, amely a harci gépektöl
elválasztotta 
öket. 


-A célegységek gyorsulnak! - recsegte az élen haladó tank parancsnoka, és
nagyobb 
sebességre kapcsolt. A videotankok egymás után robogtak ki a teraszra. 
Az elsönek, akárcsak Tronnak, éppen hogy sikerült megállnia a szakadék szélén.
ám a 


tankok túl szoros alakzatban haladtak; parancsnokaik vakon követték Sark
utasításait, 


mert rettegtek töle, hogy mi vár rájuk, ha kudarcot vallanak. A második tank 
belerohant az elsöbe, és letaszította a tükörsima szirt tetejéröl. A vezértank
tehetetlenül 


forogva zuhant a világító négyzetrács felé, a benne ülö programok iszonyodó 


ordítozással búcsúztak életüktöl. A kanyon fenekéröl egy robbanás porfellege
szállt 
fel, aztán mindennek vége volt. 
A három sugármotor libasorban száguldott egy széles ívben kanyarodó párkány


felé, 


amely egy meredek szirtfalban tátongó hasadékhoz vezetett. Az üldözök
lemaradtak, 
mert a videotankok egymást akadályozták; a rettegö parancsnokoktól , akik az


utolsó 


csepp energiát is igyekeztek kifacsarni a hajtómuvekböl, csak rendezetlen,
zurzavaros 
hajszára telt. 
Flynn gondolkodás nélkül elfogadta Tron vezetését, és csak reménykedni tudott,


hogy 


a programozók bajnoka talál majd egy biztos rejtekhelyet, ahol megvitathatják
a 
következö lépésüket. 
A hasadék elnyelte öket, s hosszú, keskeny lejtön találták magukat; a


félhomály miatt 


lassítaniuk kellett. A rendszertelen hajlatok között kanyarogva Flynn
megpillantott egy 
végsö emelkedöt, amely zsákutcában végzödött. Flynnt az egész hely egy



barlangra 


emlékeztette, falait és tetejét tömbszeru kitüremlések alkották - trapezoidok,
kockák, 
paralelogrammák. Halovány kék fényt pillantott meg. Tron és Ram csikorgó


gumikkal 
megállt; Flynn követte példájukat. 
Energia örvénylett körülöttük. A sugármotorok pillanatokon belül


szertefoszlottak. 


Flynn csak remélni tudta, hogy késöbb újra fel lehet idézni öket; nem bírta
kiverni a 
fejéböl az érzést, hogy még szükségük lesz rájuk. Kinyújtózkodott, és mély


lélegzetet 
vett. 


-Atyám! Ha a képernyö túloldalán vagy, ezek a játékok olyan könnyunek
tunnek! 
Ram és Tron úgy meredt Flynnre, mintha eszét vesztette volna. Flynn
emlékeztette 


magát, hogy a továbbiakban óvatosabban kell fogalmaznia. Tisztában volt


azonban 
vele, hogy elöbb-utóbb fel kell fednie társai elött az igazságot. Látta,
mennyire 


megdöbbentek, mikor megemlítette nekik, hogy el kellene hagyniuk a


Játékmezöt; 
eltunödött rajta, vajon hogy fognak reagálni, ha megtudják, kicsoda
valójában. 


Flynn visszaszaladt az emelkedön, és fülelni kezdett a tankok messziröl
ideszurödö 
dübörgésére. ám ahogy figyelt, a hangok egyre távolodtak. 
Tron azt felelte: 


-Megcsináltuk - legalábbis eddig. 
De messzebbre jutottunk, gondolta, mint bármelyikünk várta volna. ö, Ram és
Flynn 
olyasmit vittek véghez, amire nem volt példa a Játékmezö történetében. Talán


a 


változás elöjele volt ez, halovány esély, hogy szembeszállhassanak az FVP-vel.
ám 
Tron, miközben Flynnt méregette, még mindig képtelen volt megérteni társa 
vakmeröségét, és azt a könnyedséget, amivel lerázta magáról az általános



érvényu 
kötelmeket. 
Közben nagy erökkel folyt a környék átfésülése. Tankok igyekeztek dübörögve a 
kijelölt pozíciókba, hogy nekilássanak a kutatásnak. Az egész manövert Sark 
hordozója felügyelte; fedélzetén a Parancsnok Program és hadnagya a helyzet 
számítógépes kiértékelését tanulmányozták egy széles, egész falat betöltö


képernyön. 


Sark az adatokat elemezte, és azon törte a fejét, mire képesek a szökevények,
milyen 
lépéseket terveznek; megpróbálta beleképzelni magát a zsákmánya helyébe. 
Hirtelen döntésre jutott. 


-Vonjátok vissza az üldözö egységeket a kanyonba! - A szeme résnyire szukült,
ahogy 
a képernyöt nézte. - Azok a programok soha nem fognak kijutni innen! 
Miközben a hadnagy továbbította az utasításait, Sarknak Tron és a programozó
járt a 


fejében; vajon mit forralhatnak azok ketten odalent? Számára halálos vírust
jelentettek, 
amely félö volt, hogy hamarosan elterjed az egész Rendszerben. 


-Nemsokára elkapjuk öket, uram! - állította a hadnagy azoknak a
magabiztosságával, 
akiknek semmi felelösség nem nyugszik a vállukon. - Nem lesz idejük, hogy
elérjék a 


határterületet. 
Sark jéghideg pillantást vetett rá, majd elfordult. 


-Ajánlom is, bitagyú! - A hadnagy arca megrándult a sértésre, de mukkanni sem
mert. 
-Szerencsém van, ha az FVP nem hajít ki a holtsávba - fejezte be a
Parancsnok 
Program. - Azokat a programozóhívöket akarom! 
A hadnagy egy hírközlö tiszthez fordult, hogy még több egységet mozgósítson, 
akármennyire is van szükség a kérdéses terület és a mögötte húzódó lakatlan
régió 


átfésüléséhez. 
KILENCEDIK FEJEZET 



Ram, Tron és Flynn megmászták a barlang falát; a mértani alakzatokból álló


felületen 
nem volt nehéz kapaszkodót találni. Végül elérték a nyílást, amit lentröl
vettek észre. 


Innen szemügyre vették a környéket. Flynn látta, hogy rejtekhelyük egy


hatalmas 
megastruktúra legkülsö falában van. A terep a távoli látóhatár felé lejtett;
homályba 


burkolózó vidék volt, sokkal gyérebb megvilágítással, mint a Játékmezö és
közvetlen 


környezete. 
Az elektronikus pusztaság hepehupás sivárságán túl megpillantottak valamit,
ami 


hatalmas épületek csoportjának tunt. A fényhálózat szabályos alakzatokat
rajzolt ki: egy 


égretörö város. 
Flynn azon töprengett, lokalizálni tudja-e öket az FVP jelenlegi búvóhelyükön,
de 


valószínutlennek találta. Ez a vidék lakatlan volt, nem törödött vele sem a
Fövezérlö, 


sem a hadserege. Felmerült benne a kérdés, vajon mi történhetett az elhagyott 
területtel, hogyan lett belöle homályrégió, és hová tunhettek a lakosai. Az
FVP és Sark 


persze megadta a választ az elsö kérdésre. Ami a másodikat illeti, Flynn


feltételezte, 
hogy a hajdan itt élö programokat részben magába olvasztotta az FVP, részben
Piros 


Harcosokká képezte ki öket, a maradék pedig a Játékmezöre került - akárcsak
szegény 
Crom. És Flynn elfintorodott a gondolatra. 
A többiekre nézett. 


-Na, beugrunk az öreg Fövezérlöhöz? 
Ram elképedve meredt rá. 
-Micsoda... Csak mi hárman? - Mikor Flynn megszöktette öket a Játékmezöröl,
Ram 
döbbent elismeréssel fogadta újítását, és merész taktikusnak tartotta. Most
azonban 



eltunödött rajta, nem fagyott-e ki tényleg valamikor. 


Flynn egyetlen vállrándítással intézte el a vállalkozás nyilvánvaló
veszélyeit. 


-Ha ismersz valakit, aki kölcsön tud adni egy hadsereget, nagyszeru. De a...
izé... a 
programozóm nekem azt mondta, hogy iktassam ki azt a nyavalyást - Egy
pillanatra 


öszinteségi roham fogta el, úgyhogy hozzátette: - Ha nem intézem el az FVP-t,


az 
életben nem jutok ki innen - Eszébe jutott Sark, meg az FVP hatalmas hadereje,
és 


komoran elgondolkodott, van-e egyáltalán valami esélyük. 
Tronra azonban átragadt a lelkesedése. 
- A programozóm segítsége nélkül nem árthatunk az FVP-nek - jelentette ki. -


Be kell 
jutnom abba a bemenet/kimenet toronyba, hogy kapcsolatba lépjek vele. 
Flynn megnézte, hová mutat Tron. A városközpont közelében csillogó fémhenger


állt: 


egy torony. Bemenet/kimenet, kapott a szón Flynn, szóval itt van a kutya
elásva! Ha 
Alan és Lora számítógépközelben van... 


-Jól van, beszéld meg Alannel - mondta Flynn izgatottan. - ö talán tudja,
mit... 
Ekkor megakadt a szeme egy fényvillanáson lent, a barlangban. Rémülete, hogy
Sark 


egyik csatlósa az, vagy valami különös és veszedelmes életforma az


Elektronikus 
Világból, csakhamar elenyészett. Kéken foszforeszkáló, fodrozódó felületet
pillantott 


meg, ami ebböl a szögböl látható volt, de lentröl, a barlang padlójáról nem.


Sugárzó 
hullámokban fakadt a mennyezetböl, irizáló vízesésként futott végig a falon,
aztán 


vékony erecske lett belöle, amely kis tavacskába torkollott. 
Ram, aki szintén észrevette, felkiáltott: 


-Éppen erre van most szükségem! 
Flynn zavartan követte két társát, akik lemásztak, majd elindultak a
patakocska felé. 



Ram hasra vágta magát a kis tó szélén, és belemerítette a kezét. A fura anyag,


amit a 
markába mert, Flynnt leginkább valami folyadékra emlékeztette; csak úgy
sugárzott 


belöle az energia. Lágy, kékesfehér fényt árasztott. 


Tron és Ram a tavacska fölé hajolt, s nagy kortyokban ittak a folyékony
ragyogásból. 
Tron szünetet tartott, és nagy örömmel kijelentette: 


-Csodálatos! Az ember el is felejti, milyen ízu az energia, míg oda nem
vetödik egy 
természetes forráshoz! 
Persze, gondolta Flynn. A Fövezérlö Program nyilván maga ellenörzi az összes 
hagyományos energiaforrást és tápcsatlakozót. Csökkentsd a program
energiaszintjét, 


akkor letargikus, megbízható és engedelmes marad. Itt, ezen az elfelejtett


területen 
azonban ez az erecske valahogy megmenekült a felfedezéstöl. Flynn
elgondolkodott, 


mit érezhet most Ram és Tron; az FVP minden bizonnyal szuk fejadagokon tartja
a 
programozóhívöket. 


-Sokkal jobban érzem magam - jelentette ki Ram. Hátradölt, a könyökére 
támaszkodott, és mámoros arckifejezéssel lehunyta a szemét. Frissebbnek, 
elevenebbnek, energikusabbnak tunt, mint korábban; az áramkörei fényesebben 
világítottak. 
-Ez hihetetlen! - motyogta Flynn. A többieket utánozva hasra feküdt a
tavacska szélén. 
Összezárt markába mert egy adag folyékony energiát; az ujjai bizseregtek
töle. 


óvatosan belekortyolt, majd az egészet felhajtotta. Ennek a szokatlan
anyagnak 


csodálatos íze volt, amit képtelen volt körülírni. Ahogy végigcsorgott a
torkán, jólesö 


meleg áradt szét a szervezetében. Felélénkült, erösebbnek érezte magát; a 


kedélyállapota javult, eltökéltsége megszilárdult. Látta, hogy az energia
ugyanilyen 



hatással van Tronra és Ramra is; utóbbi most a visszájára fordított


korongjából ivott, 
mint valami tálból. Ram elkapta a tekintetét, és udvariasan odakínálta neki a
korongot; 


Flynn újra ivott. 


Tron a kezével kavargatta a kék folyadékot, és gondolataiba merülve bámulta.
Hajdan 
minden program ugyanilyen elevennek, tevékenynek, egészségesnek érezte magát, 
akárcsak ö. Ezek az idök visszatérhetnek. Az elöbb látott városról Yori jutott


az 


eszébe, mint annyi minden másról is. Szinte fizikailag gyötörte a
bizonytalanság, hogy 
nem tudja, ott van-e még. Elhessegette magától az ábrándokat, s újra


közvetlenebb 
kapcsolatba lépett a Rendszerrel. 


-Érzem - szólalt meg halkan. 
A hangnem, ahogy ezt mondta, nem kerülte el Flynn figyelmét. 
-Mit érzel? Rendben vagy? 
Tron bizonytalan választ érzékelt, valahonnan a Rendszer határtalan
tudatából. 


-Alan Egyest. 
Flynn szíve - vagy bármit is hordtak a Harcosok a mellkasukban - erre hevesen 
dobogni kezdett. De nem fuzött hozzá semmi megjegyzést, részben azért, nehogy 
megzavarja Tront, részben pedig azért, hogy ne kelljen hosszasan
magyarázkodnia. 
Szóval cél a bemenet/kimenet torony. 
Tron kirántotta a kezét a hullámzó tavacskából, és egyetlen olajozott


mozdulattal 
felállt; mozgása eröt és elszántságot sugárzott. 


-Induljunk! 
Felkapta a kormányt - mikor a sugármotorok elenyésztek, csak ennyi maradt
belölük a 
markukban - s a többiek követték a példáját. Tron némán hálát adott a 
programozóknak, amiért a barlangban szabad energiát találtak. 


A barlang bejárata csendes és sötét volt, ezen a terepen százával voltak



hasonló 


nyílások. Nem csoda, hogy Sark csapatai elhaladtak mellette; nagyon
igyekeztek, hogy 
utolérjék a menekülöket a szirtfalon túl nyújtózó lapályon. 
Fokozatosan erösödö hang hallatszott; a barlangba vezetö hasadék körül


motorzaj 


verte fel a táj csendjét. Egyszerre csak három sugármotor suhant elö belöle,
akárha 
torpedók lennének; most is szoros alakzatot alkottak, pilótáik mélyen a


kormány fölé 
hajoltak. 
Az élen haladó Tron elkanyarodott. Ram és Flynn szorosan a nyomában voltak.


Kopár 


sziklapárkányok és szakadékok között kanyarogtak, Tron emlékei és ösztönei
vezették 
öket a város felé. Ahol valami más is várta Tront, ami legalább annyira fontos


volt a 
számára, mint véget vetni az FVP rémuralmának. 
Vajon ott él még? - kérdezte magától, ki tudja, hányadszor. Félretette a


kétségeket: meg 
kell találnia. Szabad volt, és vele tartott Ram meg Flynn is. 
Flynnröl eszébe jutott az a rövid beszámoló, amiböl megtudta, hogyan folyt le


az a 


párbaj Crommal a fénygyurukön. Meglepetten, nagy lelkesedéssel hallotta, hogy
Flynn 
dacolt Sarkkal: megkímélte Cromot. Ha úgy hozta a sor, Tron is tudott dacosan 
viselkedni - Sarknak jó sok játékprogramjába, állományörébe és Piros


Harcosába 


került az ö elfogása! - de azt, ahogy Flynn ellene szegült a Játékmezö
rendjének, csak 
becsülni tudta. Továbbra is képtelen volt azonban rájönni, honnan erednek


Flynn 


megdöbbentö szeszélyei. Különös ízük volt... Tron összeráncolt homlokkal
keresgélte 
a megfelelö szót... autonómiára vallottak! 
Tron ismét a vezetésnek szentelte figyelmét; egyelöre elég annyi, hogy Flynn


az ö 
oldalán áll. Érezte, hogy ez mindenképpen jelent valamit; biztos volt benne,



hogy a 


programozók keze van a dologban. Flynn közben jobbra-balra kanyargott, és
lépést 
tartott a barátaival; látszott rajta, hogy ért hozzá, de az is, hogy élvezi. 
Nem messze tölük elfordult egy videotank lövegtornya; a tüzér célba vette


ágyújával a 


három sugármotort. A gép még manöverezett egy kicsit, hogy jobban be tudja
mérni a 
szökevényeket, akik éppen most robogtak ki egy híd hatalmas ívére. 
A tüzér a teleszkópba meredt, és lassan igazgatta a célkeresztet. Egy


másodpercre rá a 
lázadók befutottak a tuzterébe. 


-Lötávolság kilences - kántálta a tüzér. - Célpont negyvenöt - Finoman
módosított 
valamit a muszerfalon. - Negyvennyolc fok. állj rá! állj rá... 
Tron átszáguldott a hídon; Ram és Flynn kicsit lemaradt mögötte, mert kevés
volt a 


hely. A lövegkezelö felkészült a tüzelésre. A sugármotorok hirtelen a


célkereszt 
térségébe értek, a tuzvezérlö muszerek kiírták sebességüket és menetirányukat
a 


központi monitorra. 


-Tuz! - kiáltotta el magát a lövegkezelö. Az ágyú felvillanása éles fénybe
vont a tank 
belsejét. A tüzér az eredményt figyelte. A fénylö, vészhozó sugarak kicsaptak,
és pont 


ott találták el a híd ívét, ahol a motorok jártak. A becsapódást iszonyú


robbanás 
követte, szikrázó energiapászmák lövelltek szerteszét, egy pillanatra teljesen
elvakítva a 


tüzért. 


Flynn és Ram lerepült a motorjáról. Csak úgy záporoztak körülöttük az
elektronikus 
táj különös alakú darabjai, melyek eltakarták és részben fedezték is öket. A


lövedék 


nem sokkal Tron mögött találta el a hidat. Tron kifarolt, és nagy
üggyel-bajjal megállt 
a híd túlsó végén. Iszonyodva hátranézett, és látta, hogy a híd kettészakadt;



a központi 


ív egy jókora szakasza egyszeruen eltunt. Ramnak, Flynnek meg a motorjaiknak
nyoma 
sem maradt. 
Tron elkeseredett arckifejezéssel meredt a mélybe. Hogy Ram és Flynn, akik


túlélték a 
Játékmezöt, visszanyerték a szabadságukat, és ennyire közel jutottak a 
bemenet/kimenet toronyhoz - hogy éppen most bukjanak el, ezt szörnyu 
igazságtalanságnak érezte. Kiáltás szakadt ki belöle, mely egyszerre volt


gyászének, 
vádbeszéd és könyörgés. 


-NEE-EEEM! 
Semmit sem látott odalent a szakadékban, ahol magasra tornyosult a moduláris 
törmelék. Nem számít; ezt a zuhanást Ram és Flynn semmiképp nem élhette túl. 
Hallotta a közeledö tankokat; ezek szerint tudják, hogy az egyik szökevény még
életben 
van. Ahogy zörögve közeledtek hozzá, tüzet nyitottak; Tron körül szökökútként 
csapott fel a talajból a felszabadult energia. Tron minden gondolatot kizárt


az agyából, 
a lángoló küldetéstudaton kívül, és berúgta a gépét. Lerobogott egy keskeny 
vízmosásba, ahová a tankok nem tudták követni, és forrón remélte, hogy a


párkányok 
és kiszögellések eltakarják majd Sark hordozója elöl. 
Énjének egy praktikus része azt súgta neki, hogy ha a keresöcsoportok a


kanyon 


környékén kutatnak utána, a városhoz és a bemenet/kimenet toronyhoz vezetö
utat 
szabadon kellett hagyniuk. Nagyívu kerülömanöverbe kezdett, hogy lerázza


magáról a 
tankokat az egyenetlen terepen, és átcsússzon a Gyárterületre. 


Flynn fölemelte a fejét, és várta, mikor sújt le újra az az ismeretlen, aki az
elöbb 


fejbeverte egy feszítövassal. Felnyögött, bár a koponyája még mindig egészben
volt; 


magában morogva hálát adott a Játékmezönek a szívós sisakért és páncélzatért. 



Nagy nehezen feltérdepelt, mire hullámokban tört rá a szédülés meg a


hányinger. 
Zihálva várt, míg a látása kitisztul, és közben megpróbálta felidézni, mi
történt. A 


hídon haladt, Ram nyomában... 


Közelgö tankok dübörgése hatolt át a fájdalmán, választ adva bizonytalan
kérdéseire. 
Megpillantott maga mellett egy alakot: Ram feküdt ott mozdulatlanul, vagy


meghalt, 


vagy eszméletét vesztette. Flynnek most már eszébe jutott, hogy mikor a
lövedék telibe 
találta a hidat, oldalt rántotta a sugármotorját, és ugyanezt tette Ram is. A


két gép azóta 


már a szakadék alján lehet. Vakszerencse, hogy nem kerültünk oda mi is,
döbbent rá. 
Egy kicsit imbolyogva talpra kászálódott, és odabotorkált Ramhoz. A közelgö


páncélos 


osztag lármája emlékeztette rá, hogy nem maradt sok ideje a cselekvésre - arra
pedig 
végképp nem, hogy megvizsgálja Ram állapotát. Kétségbeesetten nézett körül 
búvóhely után, és néhány méterre megpillantott egy hasadékot. Lihegett, és a


világ 


másodpercenként elsötétült elötte, de sikerült odavonszolnia Ram testét a
repedéshez, 
és behúzta maga után. Alig volt hely kettejüknek. 
Ebben a pillanatban hatalmas sziluett vetett árnyékot rájuk. Sark, akit a


páncélos 


egység parancsnoka azonnal értesített, mihelyt megpillantotta a szökevényeket,
egy 
képernyöt tanulmányozott hordozója fedélzetén. A kiváló nagyításnak


köszönhetöen 


jól látta a hídív maradványait, meg a hatalmas halom törmeléket lenn a
szakadékban. 
Már hírt kapott róla, hogy az egyik motoros megmenekült, és a keresöcsapatok 
szorosabbra vonják a gyurut. Sark sejtette, hogy Tron lesz a túlélö; ö volt a 
legrátermettebb hármójuk közül. Ez legalább azt jelenti, hogy nem kell tovább 
aggódnia a programozó miatt. Csakhogy a részsiker nem lesz elég az FVP 
kiengeszteléséhez. 



A tankoszlop eldübörgött a rejtekhely mellett, ahol Flynn menedéket talált;


másik 
útvonalat kerestek a szakadék túloldalára, hogy folytathassák az üldözést.
Flynn, aki 


már olyan mélyre húzódott a hasadék mélyére, amennyire csak bírt, megpróbált


tovább 
hátrálni. A tankok fürgén és olajozottan elvonultak elöttük, fénylö lánctalpuk
pirosan 


világított. 


Flynn várt, hogy mikor veszik észre, állnak meg, és szegezik neki az ágyúikat,
vagy 
mikor száll ki a legénységük, hogy visszahurcolja a cellájába. A hadoszlop


azonban 
gyors iramban elhaladt, egyetlenegyszer sem lassítva. 
A vezértank parancsnoka már Tron nyomában volt, mikor továbbította a


jelentését 


Sarknak: semmit nem találtak, a két motorost maguk alá temették a leomlott
boltív 
romjai. 


Tron a kormány fölé görnyedt, és minden energiát ráadott a motorra. Itt, a


sík, 
lapályos terepen a gyorsaságban rejlett minden esélye. Ha most veszik
üldözöbe, sehol 


sem bújhat meg, és valószínutlen, hogy el tudna menekülni. A sugármotor sárga 


fénycsík volt csupán, a talaj alatta jellegtelen, szürke massza. A szakadéknál
túljárt a 
keresöcsapatok eszén; nem kételkedett benne, hogy ez itt is sikerülni fog. 
Fölötte és mögötte Sark hordozója pályát változtatott. Tront nem találták meg


a 


szurdokok között, és a Parancsnok Program arra a következtetésre jutott, hogy
ha nem 
kerül elö hamarosan, az csak azt jelentheti, hogy kibújt a hálóból. Ez esetben


az 


egyetlen logikus lépése az lehet, ha a bemenet/kimenet torony felé veszi az
irányt. A 
szökevény taktikáját látva Sark már biztosra vette, hogy csakis Tron lehet az.


Titokban 



kaján káröröm vett eröt rajta; azt akarta, hogy Tron ne most pusztuljon el,
hanem majd 


akkor, mikor ö is élvezetét lelheti benne. 


Flynn elöször azt hitte, meg fog vakulni, csak késöbb jött rá, hogy
egyszeruen 


sötétedik. Miközben Ram súlya alatt imbolyogva örökkévalóságnak tunö idö óta 
rakosgatta egyik lábát a másik után, Flynn igyekezett meggyözni magát, hogy a
sötétség 


csak segít neki elkerülni a keresöcsapatokat. Ezzel azonban nem sikerült
elaltatnia 


magában az aggodalmat, hogy milyen kínos lenne, ha utolérnék éjszaka ezen a 
barátságtalan vidéken. Bujkálva, osonva, lopakodva, az eszméletlen Rammal a
hátán 


valahogy el tudta kerülni a zárókordonokat. A tankok legénysége valószínuleg 


halottnak hiszi öt meg Ramot. ök egy sugármotoros szökevényt keresnek, nem
pedig 
egy olyat, aki a legszukebb vízmosásokban botorkál, sebesült bajtársát


cipelve. 


Már régóta nem figyelte a borongós, kísértetiesen kihalt tájat, csak ha
döntenie kellett, 
hogy merre menjen tovább. Gyakran megállt pihenni, és sokat segített a


folyékony 


energia, amit nemrég ivott. Ez a véget nem érö csoszogás azonban így is
kezdte 
kimeríteni. A fáradtságtól kábán igyekezett kizárni a tudatából kísérteties


környezetét. 


Kijutott a lapályra, maga mögött hagyta az összevissza kanyargó szakadékokat.
Jóval 
azután érte el a síkságot, hogy Tron áthaladt rajta, és Sark hordozója


felhagyott a 
kutatással. Flynn terve továbbra is az volt, hogy megpróbál eljutni ahhoz a 
bemenet/kimenet toronyhoz. Ha Tron még él - és Flynn nem tudta lerázni magáról


az 


érzést, hogy igen -, a programozóhívök bajnoka is minden töle telhetöt meg fog
tenni, 
hogy odaérjen. Ha Tront sehol nem találja, Flynn úgy tervezte, hogy maga


lopózik be a 
toronyba, és megpróbál kapcsolatot teremteni Alannel. 



Egyelöre azonban Ramra kellett gondolnia. Egy pillanatra sem jutott eszébe,


hogy 
magára hagyja a sebesült programot; hiszen együtt harcolt vele, közösen
vállaltak 


halálos kockázatot. Képtelen volt egyebet látni Ramban, mint barátot és


szövetségest. 
-gy hát tovább vonszolta magát, csigalassúsággal morzsolva a kilométereket,
eröt 


merítve valami belsö tartalékból, aminek mindeddig a létezéséröl sem tudott.


Nem 
tudta biztosan, hogyan muködik új szervezete, ám az adott körülmények között
esze 


ágában sem volt megkérdöjelezni elönyeit. Eljutott egy olyan területre, ahol 


építöelemek és felhasználatlan modulok hevertek szerteszét, akár a szemétre
hajított 
játékkockák. Polihedronok, szögletes darabok, nagyobb alakzatok alkotórészei 
borították a talajt, amerre csak a szeme ellátott; haloványan, erötlenül


fénylett 


valamennyi. Flynn úgy határozott, hogy búvóhelyet keres, megnézi, mit tud
tenni 
Ramért, és engedélyez magának némi pihenést. 
Valami gigászi veremhez ért, melynek többszáz méter lehetett az átméröje, s


zsúfolásig 


telve volt horpadt alakzatokkal és fénymintás törmelékkel. A verem közepe
táján 
megpillantott egy épületféleséget, ami háztömbre vagy orvosságos dobozra 
emlékeztette. Mintha bejárata is lett volna. áthelyezte Ram súlyát a másik


vállára, 
nekidurálta magát az utolsó eröfeszítésnek, és óvatosan megindult a 
hulladékhalomban. Nagyon vigyázva lépkedett, a szemét eröltette, és igyekezett


nem 


gondolni rá, mi történhet, ha valamelyik téglatest hirtelen kifordul a talpa
alól. 
Megragadta egy törött alakzat szélét, és egy utolsó nekirugaszkodással


felhúzta magát a 


különös objektumhoz. Tartós struktúrának látszott, mint valami bunker. Ez
eldöntötte 
a kérdést; itt egyaránt talál rejtekhelyet és menedéket. Nem tudta biztosan,



milyen 
módon nyilvánul meg a Rendszer idöjárása a Játékmezön kívül, úgyhogy nem 
kockáztatott. óvatosan lépett be, hátha valaki - vagy valami - más már


kinevezte 
otthonának - vagy odújának - ezt a helyet. 
Odabent halvány világosság uralkodott, hajdani energiák utolsó maradéka. A


helyiség 


egész elülsö fala egyetlen ablak volt. Rövid lépcsösorok kötötték össze a
különféle 
emelvényeket és platformokat; Flynn valamennyin muszerfalakat,


vezérlöpaneleket és 


egyéb szerkentyuket látott. Az ablak mellett egy alacsony állványra valami
fura 
alkalmatosságot erösítettek, amely ugyanúgy lehetett teleszkóp, mint ágyúcsö.


Abból a 


talapzatféleségböl, amely az ablak közepével szemben emelkedett, Flynn semmit
sem 
tudott kiokoskodni; két vízszintes fogantyú ágazott el rajta egy központi


karról, mint a 
repülögépek kormányánál. 
Késöbb talán többre is jut majd ezekkel a vacakokkal, esetleg talál valami


használhatót 


is. Különösen azt szerette volna megtudni, hogy egyáltalán mibe csöppent bele,
mi 
folyik a Rendszerben, és mi történt Tronnal. De mindez várhat, míg kipiheni


magát. 
Gondosan lefektette Ramot a helyiség hátuljában, és nekitámasztotta a homorú 
falfelületnek. Aztán összeesett, hanyatt feküdt, és lehunyta a szemét. Az a


rejtett 


energiatartalék azonban furamód szinte azonnal felfrissítette. úgy érezte,
mintha 
feltöltödne; hihetetlenül hamar eröre kapott. Agyában az utóbbi pár óra


eseményei 


kavarogtak. Megpróbált teljesen elernyedni, ellazulni; nem is emlékezett rá,
mikor 
tudott utoljára így kinyújtózni. A karja lehanyatlott, és nekicsapódott egy


panelnek. 
Energiakisülés villant Flynn keze meg a panel között, amely azonnal újult
erövel 



fénylett fel. 


Flynn szeme kinyílt. Mikor észrevette, hogy mi történt, hitetlenkedve meredt a
kezére, 
amely immár lámpásként ragyogott. Hogy ellenörizze, nem érzékcsalódás


áldozata-e, a 
fal felé fordult, és lassan közelíteni kezdte hozzá a tenyerét. 
Vibráló sugár lövellt ki a kezéböl, és szétfröccsent a falon, ami azonnal


átvette a 
fényét. Egy pillanatra rá az egész helyiség remegni és rázkódni kezdett. 


-Mi folyik itt? - hökkent vissza Flynn. 
Ekkor meghallotta Ram hangját, amit ámulat és némi félelem színezett. 
-Amit csinálsz, az képtelenség! 
Odafordult, és látta, hogy Ram öt figyeli. 
-Egy Azonosítóban vagyunk - folytatta Ram. - Nem lophatsz el egy Azonosítót! 
Flynn tehetetlenül felnevetett. 
-Viccelsz? Szerintem ö lop el minket! - Szédülten meredt fénylö kezére.
-Látod ezt? -
Ide-oda forgatta, a böre alatt izzó áramköröket tanulmányozva. - Szent... 
Fölállt, széttárta karját, és arra összpontosított, hogy megtudja végre, mi
történik itt. 


Szikrázó, heves energiaív lövellt a kezéböl az Azo belsö terének egyik


felületére, és 
azonnal életre keltette. A hosszan elnyúló fénysugár egyik muszerröl a másikra
villant, 


és egymás után muködésbe hozta öket. 


Flynn már nem törte a fejét, hogy mi történik; csak részben tudta irányítani
ezt a 
jelenséget, az elemzésébe pedig bele se kezdett. Arra a következésre jutott,


hogy 


emberi származása különleges hatalommal ruházza föl ebben a Rendszerben,
olyan 
képességekkel, amikkel egyetlen program sem versenyezhet. Az Azo belsö terét


most 


már újraéledö áramkörök világították be. Végül Flynn érezte, hogy kiszabadul
a 
törmelék közül, és a levegöbe emelkedik. A központi megfigyelöablaknál



termett, 
egyetlen ugrással átszökkenve a rövid lépcsösor felett. 
Látta, hogy az Azo irányítórészlegében keresett menedéket. Maga a levegöben 
imbolygó gépezet többszáz lábnyira terjedt lefelé az éjszakában. Miközben


Flynn 
figyelte, odalent újabb hatalmas alkotóelem mozdult meg, lerázta magáról a 
törmeléket, és emelkedni kezdett; az ívesen hajló körfoglalat volt az, amely


hajdan az 


Azo vezérlöegységét összekötötte a törzzsel. Lassan odalebegett az
irányítórészleg alá, 
fölvette korábbi pozícióját - és hirtelen fellobbant az összekötö erötér. 
újabb sokszögek emelkedtek ki lebegve a hulladékveremböl, a központi modul 
darabjai, amely otthont adott a fö energiaforrásnak, és a hatalmas rákollókat


is 


muködtette. Mögöttük már ott úszott a levegöben a két roppant olló is, zord
köszikla 
gyanánt. Flynn, aki annak idején az Azókat megálmodta, lenyugözve figyelte az 
eseményeket. A szétszórt részek összekapcsolódtak, egységes egésszé forrva.


Nem 


tudta eldönteni, mi a megdöbbentöbb: a folyamat, amit lát, vagy az, hogy ö
indította el. 
Az Azonosító megállapodott a verem fölött; a beomló törmelék nagy robajjal


temette 


be a hulladékhalomban keletkezett hézagokat. Flynn várt pár percet, de semmi
nem 
történt. Az az érzése támadt, hogy most neki kell valamit csinálnia. Fellépett


a 
megfigyelöablakkal szemben lévö talapzatra, és szemügyre vette a különös 
kormányszerkezetet. 


-Érdekesnek tunik. Mint a régi piff-puff játékokban. 
Megragadta a két keresztrudat. Megint energia áradt belöle, és körültáncolta
az 
irányítókart, mint Szent Elmo tüze a vitorláshajók föárbocát. Az Azo


megremegett, 
aztán megindult elöre. 


-Nagyszeru! - rikoltotta Flynn, egészen megmámorosodva a sikertöl. - Sínen
vagyunk! 

-Kísérletezni kezdett a kormánnyal. - Indul a mandula! 
Az Azo kicsit imbolyogva gyorsulni kezdett. Flynn azonnal látta, hogy a
hatalmas 
gépezett irányítása nehezebb lesz, mint hitte. Gyors pillantást vetett a válla


fölött 
Ramra. - Minden oké? Nem vagy túl jó börben. 
Aztán észrevette, hogy Ram áramkörei rohamosan halványulnak, és rájött, hogy


a 
program lassan feladja az életben maradásért vívott harcot. 


-Kiviszlek innen! - ígérte Flynn. - Tarts ki! 
Ram hangját eltorzította a fájdalom és rohamosan apadó energiaszintje. 
-Hogy... hogy tudod...? - mondta, aztán összerándult kínjában; képtelen volt
befejezni. 
-Most ne azzal törödj! - szólt hátra Flynn, miközben összeszorított fogakkal
igyekezett 
egyenesben tartani az Azót. - Kiviszlek innen, és helyrehozlak! 
Ram kínlódva ülö helyzetbe tornázta magát. Mikor erölködve megszólalt, Flynn
alig 


hallotta a hangját. 


-Gyere ide! 
Flynn eleresztette a kormányt. Az Azo megtorpant, és mozdulatlanul lebegett a 
levegöben. Flynn odasietett Ramhoz, és letérdelt mellé; fogalma sem volt róla,
mit 


mondjon, hogyan segítsen. Azzal a fajta elsösegéllyel, amit ö ismert, itt
hiába 
próbálkozott volna. 
Ram megragadta a kezét; a szorítása szánalmasan gyenge volt. 


-Mondd meg nekem, ki vagy te! - könyörgött. 
Flynn lenézett rá. Tehetetlennek érezte magát, nem tudta, mit csináljon. De
most 
képtelen volt hazudni Ramnak. 


-Egy programozó. 
Ram aurája villódzni kezdett, halódó dicsfény lengte körül. úgy nézett
Flynnre, ahogy 
csak az utolsó perceiket élö emberek tudnak. 



-Segíts... Tronnak! - nyögte. - Flynn, segíts Tronnak! 
Erre használta fel az utolsó csepp erejét. 
-Ram! - kiáltott fel Flynn, és iszonyodva figyelte, ahogy Ram teste lassan
kezd 
elhalványulni, szétbomlani. Flynn újra a nevét kiáltotta, de Ram eltunt; a
keze csak az 


üres levegöt markolta. És most, amikor Kevin Flynn egyedül maradt, hirtelen 


rádöbbent, milyen sokat jelentett neki Ram és Tron társasága. Képtelen volt
úgy 
gondolni Ramra, mint egy programra, akit kitöröltek; egy barát, egy


szövetséges halt 
meg az Azo fedélzetén. 
TIZEDIK FEJEZET 


A város megváltozott, mióta Tron utoljára itt járt. A Gyártartomány központja,


mely 
egykor olyan fényesen ragyogott, akár egy csillag szíve, s szüntelen
sürgés-forgás, lázas 


tevékenykedés folyt benne, most csak félhomályosan volt megvilágítva, a 


bemenet/kimenet tornyot kivéve. Hajdan szívós, életerös programjait mintha
sokk érte 
volna: szinte alvajárókká váltak. Az FVP szemlátomást nagyon szukmarkúan


adagolta 


az összeharácsolt energiát. Az egész tartomány alacsony energiaszinten volt, s
a legtöbb 
helyen sötétnek, kétdimenziósnak tunt. 
Tron a Gyárközpont felé vette az irányt, amely nem messze volt a város


centrumától. 


Biztosra vette, hogy ezen a területen folynia kell valami minimális szintu
aktivitásnak. 
És itt remélte megtalálni azt a valakit is, aki pillanatnyilag a legtöbbet


jelentette 
számára. 
Mikor a Gyárközpont közelébe ért, megállt a sugármotorral, és hagyta


szétbomlani. 
Aztán elhajította a hasznavehetetlen kormányt, és szemügyre vette a
környezetét. Arca 



elkomorult a sivár pusztaság láttán. Kiballagott a sikátorból, ahol megállt,
egy széles 
sugárútra. Azon különféle programok nyüzsögtek, soknak közülük meghökkentö 


alakja volt a funkciójuk miatt. 
Tron látott egy olyan típusba tartozó Harcost, amit nem ismert. Bal hóna
alatt 


energialándzsát vitt; jobb karja és sisakjának egy része hiányzott, helyükön


csak tépett, 
szikrázó-sistergö vezetékek lógtak. Egy kis, folyadékkristályos monitor haladt
el 


mellette üvegburkába zárva; meglehetösen elavultnak tunt. Tronnak ki kellett


kerülnie 
egy hosszú, ízeltlábú konnektoidot, amely hatalmas, vak féregként tekergözött
elöre, és 


kis híján nekiment. áramkörökkel ékes reverendájukról felismert néhány 


kriptaritmetikus papot. De senki nem látszott különösebben élénknek, lelkesnek
meg 
aztán végképp nem. Tron észrevett két beszélgetö programot, és megállt, hogy 
hallgatózzon. 
Az egyik program monoton hangon hadart, és üres tekintettel meredt a másikra. 


-Háromszáz. Nyolc? Nulla... negyvenhárom. 
Tron nem bírta tovább hallgatni. Szomorúan csóválta fejét, s elindult az
utcákon, ahol 
hajdan tevékeny sürgés-forgás folyt. Megpillantotta célját, a Gyárközpont


tervezö- és 


fejlesztörészlegét. útközben megállt két másik programnál, hogy megint
hallgatózzon; 
fogalma sem volt róla, hogyan módosították a helyi körülményeket az utóbbi


idöben 
bekövetkezett változások. 


-Hatvanhat - motyogta bután az egyik beszélgetö. - Kilenc;
hét-kettö-három-egy. Mark 
Négy. 
Tron továbbment. Közeledett a Gyárközponthoz, az ipari épületek és zsúfolt 
üzemcsarnokok hatalmas csoportozatához. óvatosan haladt, mint kiderült, 
szerencséjére. A Központ föbejáratánál egy szakasz állományör strázsált,
fenyegetöen 



lábhoz támasztott botokkal. Tron visszahúzódott az árnyékba - ez egyike volt
a 


Gyártartomány elsötétedése által biztosított kevés elönynek - s fontolóra
vette a 


helyzetét, igyekezvén felidézni magában a Központ alaprajzát. A távolban látta
a 


bemenet/kimenet tornyot: éppen akkor kapcsolódott hozzá a végtelenségböl
lenyúló, 


vakító fényu Kommunikációs Sugár, amely lehetövé tette a programok számára,
hogy 


beszéljenek a programozójukkal. Bármilyen sürgös is volt a küldetése, Tron
úgy 


határozott, hogy elöbb Yorit keresi meg, részben azért, mert komoly
segítségre 


számíthatott töle, részben pedig - mert semmi más nem járt a fejében. 


Sark hordozója a várossal határos sikátorok, zsákutcák, csatornák és


villamossínre 
emlékeztetö utak labirintusa fölött cirkált. A jármu a Gyárközpont felé
tartott; Sark 


biztos volt benne, hogy a zsákmánya elöbb-utóbb megpróbálkozik a
behatolással. 


Odalent, a hordozó látószögén kívül egy Azo csetlett-botlott imbolyogva az 
útvesztöben, idöröl idöre lepattanva a meredek falakról, hol olyan alacsonyan,
hogy a 


talajt súrolta, hol meg olyan magasan, hogy a pilótája alig bírta egyenesben


tartani. 
Flynn a központi ablak elött állva kezelte a muszereket, ide-oda tekerte a
kormányt, 


ujjai az irányítógombok fölött röpködtek. 


-Fene ebbe az Azóba! - motyogta, s igyekezett finoman érintkezésben maradni
a 
csalóka vezérlömuvel. - Miért nem arra megy, amerre akarom? 
Szemrehányást tett magának, amiért nem tervezett jobban kezelhetö, stabilabb 
ellenséges jármuveket az Urörültekhez. Egyszerre csak felfigyelt valamire a
feje fölött, 


mintha szikra pattant volna ki valamelyik berendezésböl, pontosan ott, ahol az
Azo 



harmadik "szeme" lett volna. Flynn felnézett rá, de az a valami óvatosan 


visszahúzódott. Erre hanyagul elfordult töle, mintha nem vette volna észre. A
szikra 
megint feltunt, a látótere legszélén. 
A Bit elörébb óvakodott, megpróbálta alaposabban szemügyre venni Flynnt.


Flynn 


szembepördült vele, és feltartott hüvelykkel rászegezte a mutatóujját, mintha
pisztoly 
lenne a kezében. 


-Oké, ott maradsz! - Közben azon tunödött, miféle különös újdonsággal teszi
már 
próbára megint a Rendszer. 
Csillogó, soklapú test volt, csaknem gömb alakú. A Bit félösen hátrahúzódott,
aztán 


meglátta Flynn arcát. Azt hitte, hogy Clut találta meg, és közelebb jött. A
Bit tüskés, 
zöld csillaggá változott, s túláradó örömmel felkiáltott: 


-Igen! 
Flynn gyanakodva méregette ezt a valamit. 
-Mire célzol azzal, hogy "igen"? 
-Iiigeeen - hangsúlyozta a Bit. Aztán hozzátette: - Yes. Si. Oui. Ja - A
tüskék azonnal 
eltuntek, mikor a Bit abbahagyta a beszédet, és újra átalakult fényes, soklapú
gömbbé. 


Flynn emlékeztette magát, hogy nem hagyhatja az Azót mozdulatlanul lebegni a 


levegöben. Ismét megragadta a kormány keresztrúdját. Aztán megkérdezte a
muvelt 
jövevénytöl: - Ez minden, amit mondani tudsz? 


-Hú - mondta a Bit. - Nem! - Ennél a válasznál a tüskés alakja piros fénnyel
világított. 
Aztán újra felöltötte eredeti külsejét. 


-ó - vonta fel a szemöldökét Flynn. - Mást esetleg? 
-Igen! - felelte a Bit lelkesen. - Nem! - Rettenetesen hiányolta Clut, mióta
kénytelen 
volt a gazdája tankja által lelött Azóban menedéket keresni. Mámorítóan boldog
volt, 



hogy újra vele lehet, csak azt nem értette, mitöl lett hirtelen ennyire
feledékeny. 


-Csak igen és nem - törte a fejét a szemöldökét ráncolva Flynn. Aztán
derengeni 
kezdett benne a felismerés. - Megvan! Te egy Bit vagy! 


-Igen! - helyeselt megkönnyebbülten a Bit. 
-Hol a programod? - kérdezte Flynn, megosztva figyelmét a makrancos Azo 
vezérlömuve és a Bit között. - Nem fog hiányolni? 
-Nem - mondta a Bit kicsit zavartan, azt sugallva, hogy Flynn olyan kérdést
tett fel, 
amire tudnia kellene a választ. Várakozásteljesen a közelébe röppent. Flynn
kicsit 


gyanakodva méregette. Most, hogy közelebbröl látta, már biztos volt benne,
hogy a Bit 


nem fél töle. A gondolat elindított benne valamit. 


-Én vagyok a programod? 
A Bit boldog, élénkzöld fénnyel sugárzott. 
-Igen! - mondta vidáman, mintha gratulálna Flynnek a felismeréshez. Szemmel 
láthatóan megkönnyebbült. 
Flynn felsóhajtott, és ismét az Azo vezetésének szentelte a figyelmét. 
-Még egy éhes száj, amit etetni kell! 
Idövel gyakorlottabbá és jóval magabiztosabbá vált. Növelte a sebességet, s
moha az 
Azo imbolyogva, olykor meg-megbillenve haladt, legalább nem csapódott neki


egyik 


szirtfalnak sem. Flynn szerette az ilyesmit: megtanulni valami újat, próbára
tenni a 
képességeit. Egy idöre megfeledkezett a gondjairól, és úgy játszott az Azóval,


mintha 
egy játékautomata elött állna. 


-Jó móka, mi? - kérdezte önelégülten a Bittöl. Az Azo ugyanebben a
pillanatban 
esetlenül meglódult, és veszedelmesen közel került a mély, csatornára
emlékeztetö 


árok egyik falához. 


-Nem! - jelentette ki a Bit élesen. 

-Téged meg ki kérdezett? - förmedt rá Flynn. Széles, bizonytalan ívben
bevette az 
Azóval a következö kanyart, a stabilizátorok recsegve-ropogva tiltakoztak. -
Kezdek 


belejönni - tette hozzá. - Idesüss! 


Alsó ajkát beharapva gyorsított, és a város felé vette az irányt. Csakhogy
alábecsülte a 


sebességét, s végtére is egyedül vezetett egy olyan gépet, amit általában
többfös 


személyzet irányított. Az Azo elöbb jobbra billent, aztán balra, mint a
tántorgó részeg. 


Nekicsapódott az egyik falnak, lepattant róla, és összeütközött a
túloldalival. 


-Neee-eeem! - visította a Bit. A színe figyelmeztetö pirosra váltott, és
nagyon úgy 
festett, mint aki szeretne elbújni valami mögé. 


-Hé, csigavér! - tiltakozott Flynn. - Az autósiskolában nem tanítottak
Azo-vezetést -
ám továbbra sem volt hajlandó visszavenni az iramot; úgy döntött, hogy itt és
most 


fogja megleckéztetni ezt a nyavalyás gépet. Akkor is elviszem ezt a vacakot a
városig, 


ha darabokra hullik alattam, fogadkozott magában. 


-gy folytatták az útjukat: az Azo idönként nekiment a kiszögelléseknek, s
alkalmanként 


letért a pályájáról, hogy spontán támadásokat intézzen az árokfalak ellen.
Flynn 


csillogó szemmel vezetett, és lelkesen buzdította magát. A Bit nem
csatlakozott hozzá. 


A Gyárközpontban a megfigyelöképernyöknél álló munkások a termelésirányító 


muszereket kezelték; a legbonyolultabb szimulációs projekten dolgoztak, amire
a 


Központ valaha vállalkozott. Elöttük, egy hatalmas hangárban lassan alakot
öltött az a 


jármu, amit Gibbs Dillinger íróasztalán látott, s aminek a napvitorlás
szolgált modellül. 


Miközben a konzoloknál és képernyöknél ülö munkások fokozatosan
meghatározták, 



milyen legyen a hajó, és hogyan muködjön, maga a napvitorlás egyre
fényesebben 


izzott a Rendszerböl kapott energiától. Monoton hangok kántáltak. 


-Negyvenkilences transzfer. 
-Öt-hét-nyolc-három. 
-Hatvanhét? 
-Nyolc-kettes. 
-Nyolcvankettö. 
-Nyolcvankettö. 
A munkások egyik sora kizárólag nönemu programokból állt. Egyikük éppen 
közönyös, gépies mozdulatokkal ellenörzött egy diagramot. Régebben
tekintélyes 


tervezö és koordinátor volt, az egész Központban elismerték precíz, magas
szintu 
teljesítményét. Most azonban robotgéppé fokozták le. Munkásruhát viselt,


testhezálló 
csizmát és sisakot; áramkörei tompán, haloványan világítottak. 
Tron egy közeli oszlop mögül figyelte. Megdöbbentette a belöle áradó szürke


közöny, 


kicsit meg is rémítette. Az érzéktelen hangok háttere még bizarrabbá és
ijesztöbbé tette 
a jelenetet. Yori, gondolta Tron, hát te is? 
A lány felállt, és odament a teremben strázsáló egyik állományörhöz. 


-Termelési adatok? - akarta tudni az ör. 
Yori úgy válaszolt, mintha transzban lenne. 
-Három-nulla-öt-hat. Kilencvenkilenc. Négyes határ. Nyolc. 
Ez a jelek szerint kielégítette az állományört. Mikor Yori elsietett, még
megjegyezte: 


-Tizenkettö. 
Hogy ez mit jelentett, arról Tronnak fogalma sem volt, de Yori nem reagált
rá. 
Nem került sok idejébe, hogy megtalálja; tudta, hogy Yori még csökkentett 
energiaszinttel is gyakorlatilag nélkülözhetetlen a Gyárközpont számára. Mikor


a lány 



elhagyta a munkaterületet, arrafelé indult el, ahol ö rejtözött - pontosan
ebben a 


reményben választotta meg a búvóhelyét. Amint elhaladt mellette, Tron kinyúlt,
karon 


ragadta, és berántotta maga mellé. A lány közönyösen engedett; semmi jelét nem
adta, 


hogy felismerte volna azt a programot, aki a legtöbbet jelentette neki - és
viszont. 


-Yori! - szólította meg Tron. A lány üresen bámult vissza rá. 
-Kilenc - mondta lassan. - Hatvankettö. Négy. Hét. 
Tron megrázta. 
-Yori! 
A lány nem reagált. Tron hirtelen elhatározással az arca elé tartotta a
tenyerét, és 
jobban örült neki, mint valaha, hogy abban a barlangban rábukkantak a


szabadon 
áramló energiára. 
Tron minden figyelmét Yorira összpontosította, meg a barlangban elnyelt


energiája, és 


óvatosan, összevont szemöldökkel készült fel az átvitelre. Energia lövellt elö
a 
kezéböl, nem hirtelen erövel, hanem gondosan ellenörzött sugárban. Nem volt


nehéz 


megtalálni a csatlakozást, az áramkörök csomópontját a lány nyakszirtjén.
Hosszú ideig 
ebben a pózban maradtak, ahogy Tron friss energiával töltötte fel a másik


programot. 
Yori áramkörei felragyogtak. 
Arckifejezése megváltozott, a tompaság eltunt róla. Helyébe döbbenet lépett,


amikor 


megérezte a szervezetében keringö energiát, mintha a szétbomlás állapotából
kerülne 
vissza. Aztán fölismerte, ki áll mellette, és lelkesen elmosolyodott. Tron nem


tudott 
betelni a látvánnyal. 


-Tron! 
Yori Tron nyakába ugrott, nevetve ölelték át egymást. Tron a levegöbe emelte. 

-Yori! Hé... 
A lány újra átkarolta. Csaknem egy fejjel alacsonyabb volt nála, alakja
egyszerre tunt 
teltnek és kecsesnek. Kiugró arccsontja és hatalmas szeme Lorát idézte. 


-ó, Tron, tudtam, hogy meg fogsz szökni! Nem építették még meg azt az
áramkört, 
ami téged fogva tartana! 
Tron körülnézett, mert eszébe jutottak az örök. 


-Meg kell beszélnünk a terveinket. Van valami hely, ahol biztonságban
vagyunk? 
Most, hogy igazi személyisége visszatért, a lány egészen más szemmel látta a 
Központot. Nem volt könnyu visszaemlékezni a véget nem érö robotra és arra a 
közönyös automatára, akinek a szerepét oly sokáig játszotta. 


-Erre! - mondta, és kézen fogta Tront. - Gyorsan! 
A hátsó folyosókra vezette, egy örizetlen kijárathoz. Igyekeztek visszafogni
az iramot, 


mikor csoszogó vagy bénán álldogáló programok mellett haladtak el, akikben
mintha 


kihunyt volna az élet tüze. Egyesek kicsit mozgékonyabbnak tuntek, de nem túl
sokan. 


Tron fülelni kezdett, mikor elsiettek három hajlott háttal társalgó program
mellett. 


-Kettö-nyolc-kettö, négyes egység - hadarta éppen az egyik gyári program. 
-X szektor érintkezik - felelte a másik. és a harmadik hozzáfuzte: 
-Mikrohálózat nulla-nulla-nulla. 
Tron megtorpant, és megkérdezte Yoritól: 
-Ezek meg miröl beszélnek? 
-Funkcióbeszüntetési utasítások - magyarázta suttogva Yori. - Ha ez így megy
tovább, 
az egész Rendszer összeomlik. 


Tron szánakozva, csalódottan nézte a bágyadt programokat. Emlékezett rá, hogy
a 


programozók mindig bökezuen bántak az energiával: semmi más céljuk nem volt,
csak 


a problémamegoldás, a fejlesztés, az újítás. Akkoriban a Rendszert lázas
nyüzsgés és 



tevékenység töltötte be. Az FVP azonban akkor sem biztosítana maximális
energiát az 


alattvalóinak, ha tudna; inkább maga nyelné el az egészet. A Fövezérlö és
Sark 


uralmának részben az ínség volt a kulcsa: az alattvalók mindig gyengék
maradtak. 


-Tudom, Yori - válaszolta a lánynak. - De a helyzet változni fog. Beszélnem
kell Alan 
Eggyel; a múltkor közölni akarta velem, hogyan... 
Elérték a kijárati ajtót, és ö kinyitotta. Yori szeme tágra nyílt, mikor
megpillantott 


valamit Tron válla fölött. Gyorsan visszarántotta a fedezékbe; Tronnak volt


annyi esze, 
hogy ne tiltakozzon. A résnyire nyitott ajtó mögül figyelték, ahogy egy
Azonosító 


emelkedik az utca fölé. Az Azók pontos tükörképei voltak az FVP zsarnokságának


-
sosem pihentek, sosem árulkodtak semmi érzelemröl, mindig résen voltak,
készen 


álltak a büntetésre és a gyilkolásra. 


Az Azo elsuhant a búvóhelyük elött, s Yorin önkéntelen borzongás futott végig.
Tron 
szorosabban átölelte. ám az Azo nem vette észre öket. s folytatta örjáratát.


Yori megint 


elindult, ezúttal azonban igyekezett az árnyékban maradni. Lehet, hogy ismer
valami 
ideiglenes menedéket, gondolta Tron, de az nyilvánvaló, hogy itt egyetlen hely


sem 
teljesen biztonságos. 
A város egyes épületei még a régebbi idökböl maradtak, egyelöre nem


alakították át, 


rombolták le, vagy sajátították ki öket. Az FVP nem akart energiát pazarolni
ilyen 
fölösleges akciókra, úgyhogy ezek a helyek továbbra is biztosították a


minimális 
életszínvonalat. Yori, miközben végigvezette Tront egy épülettömb folyosóján, 
megszólalt. 


-Dumont is a városban van. 

Ez legalább a javukra szólt. Dumont, az örzö mindig kedvelte Tront, és
különösen 


örömét lelte Yori társaságában. Tron egyik fö problémája az volt, miként
bánjon el a 


bemenet/kimenet torony örzöjével, hogy kapcsolatba léphessen Alan Eggyel. 


-Nagyszeru - Elmosolyodott, és megszorította a lány kezét. - Az ö tornyán
keresztül 
elérhetem a programozómat. 


-Nem tudom - válaszolta Yori, és ez aggodalommal töltötte el. Tisztában volt
vele, 
hogy színleg még Dumontnak is meg kell hajolnia Sark és az FVP elött. ám ha az
örzö 


valóban az FVP szolgálatába állt, és megtagadta szent feladatát, az könnyen
Tron 


végzetét jelentheti. 
Egy ajtóhoz értek. Yori rátette a tenyerét. A zár nem muködött, és mivel
valaki be akart 


menni, az ajtó azonnal eltunt; az FVP nem volt tekintettel a programok
magánügyeire. 


Tron belépett a lány után. 
Tágas szobákból álló lakásban találta magát, ahonnan egy hatalmas ablakon
keresztül, 


több emelet magasságból nagyszeru kilátás nyílt a városra, ám az éles, rideg


fény 
barátságtalan hangulatot kölcsönzött neki. A bútorzatra csak kétdimenziós
kontúrok 


emlékeztettek, a falakat pedig merev, muvészietlen minta díszítette. 
Elkomorodott. 


-Milyen hely ez? Szörnyu. 
Yori széles gesztussal körbemutatott. 
-Itt lakom. Nem túl otthonos, ugye? 
Egyáltalán nem, gondolta Tron. Cseppet sem hasonlít ahhoz a csodálatos 
kristálypalotához, ahol korábban Yorival éltek, a fénylö tornyokhoz, az
energiában 
dúskáló termekhez, amiket zeneszó, boldogság és céltudatos szándék töltött
be. 



-De itt beszélgethetünk - mondta a lány. - Azonkívül... 
Kinyújtotta a tenyerét az egyik falszakasz felé, közvetlenül az ajtónyílás
mellett. 
Precízen kimért sugarat lött ki belöle abból az energiából, amit Tron adott


neki. Az ajtó 


kurta zizzenéssel újra a helyén termett, és biztosította nekik azt a meghitt
egyedüllétet, 
amiben Tronnak foglyul ejtése óta nem volt része. Csak most döbbent rá,


mennyire 
hiányzott neki. 
És az ellapult körvonalak, amik azelött szinte teljesen egybemosódtak a


falakkal meg a 


padlóval, most fényleni és változni kezdtek, kiterjeszkedtek a harmadik
dimenzióba, 
akár a gyorsított felvételen nyíló orchideák. Színük és anyaguk lett,


mélységük és 


tömegük. A szembántó világosság ellágyult, megszelídült, finomabbá és
kellemesebbé 
vált. 
Tron mosolyogva figyelt, de szívét öröm töltötte el. A padló, a falak, a


mennyezet 


átalakultak; fotelekre és heverökre emlékeztetö idomok öltöttek alakot,
pihenésre 
csábítva, kényelmet ígérve. Mintha életre kelt volna az egész lakás.


Mindenfelé díszes 


formák és alakzatok szökkentek szárba; muvésziek voltak, szemet
gyönyörködtetök. 
Minden apró részletnek nagy figyelmet szenteltek; az egész látvány Yori


képzelöerejét 
dicsérte. 
Tron most már értette, miért robotolt egész nap ugyanolyan közönyös 
nemtörödömséggel, mint a többiek. Milyen féltö gonddal gyujtögethette az


energiát 


erre a percre! - gondolta. Megérintett egy ruganyos ülöidomot; meleg,
süppedös 
felülete teljesen más volt, mint a cellák kemény priccsei - teljesen más, mint


pár 
pillanattal ezelött. Pillantása a szivárványszín falimozaikra tévedt, majd egy
legyezö 



alakú szobor kecses geometriájára. Megfogadta magában, hogy ha rajta múlik, az
egész 
Rendszer ugyanígy újjászületik majd. 
Yori figyelte öt, és örült annak, amit az arcáról leolvasott. 


-Ez... igazán jó trükk! - kuncogta Tron. Aztán az aggodalom letörölte arcáról
a 
mosolyt. - De nem fogja észrevenni valaki? 
Yori állta a tekintetét. 


-Bánom is én~! 
Egy darabig szótlanul álltak egymással szemben, aztán Yori megtörte a
pillanat 
varázsát. Rámutatott egy díványszeru ülöalkalmatosságra, és intett Tronnak,


hogy 


foglaljon helyet. Tron ugyanazzal az önkéntelen magabiztossággal ült le,
amelyröl 
minden egyes mozdulata árulkodott. Yori a padlóra telepedett elötte. 


-Rád mindig számíthatok, ugye? - mondta Tron. Ez nem kérdés volt. Yori
távolléte 
volt a legkínzóbb gyötrelem, amitöl rabsága alatt szenvedett. 
A lány hozzásimult, kezét nyugtató mozdulattal a térdére helyezte;
szomorkodott a 


hosszú egyedüllét miatt, ám a tekintetével Tront ünnepelte. Megerösítette,
amit a párja 
mondott, összes érzését egyetlen szóba surítve. 


-Mindig! 
Tron, akinek az egész Rendszer a sarkában volt, és senki másra nem
támaszkodhatott, 
egy pillanatra úgy érezte, hogy nagy-nagy szerencséje van. 


-Mennyi idönk van ebben a szobában? 
Yori ajka huncut mosolyra húzódott, pillantása egyszerre volt nyílt és
titkolózó, 
egyértelmu és homályos. Kecses mozdulattal felállt, és csak annyit felelt: 


-Elég. 
Aztán a falhoz lépett, és megérintette. 
Szelíd, diadalmas dicsfény tündöklött fel körülötte. Yori átalakult,

felragyogott, mintha 


álruhát vetne le magáról. A sisakja eltunt; aranyló hajzuhataga mögötte
örvénylett és 
lobogott. Tron elbuvölve nézte. A lány örömmel használta föl az energiát, amit


töle 
kapott. A munkaruha lehullott, Yori körül aranyfényu felhök gomolyogtak. 
Testére áttetszö köntös simult, szögletesen precíz áramkörei helyébe


csillogó, 


hajszálfinom fényszálak léptek, melyek gyöngyfüzérként futottak körbe rajta.
Olyan 
volt, akár a bábjából elöbújó, káprázatos pillangó; karját kitárta, a köntös


anyaga 


hullámokat vetett körülötte. Végre ismét teljesen önmaga volt, Tron
létezésének 
értelme, végtelenül szép, végtelenül kívánatos. 


-Gyere~! - hívta a párját. 
Tron felállt, és odalépett hozzá. A csatapáncél meg a sisak lehullott róla;
itt nem volt 
helyük - s az áramkörei vibrálva lüktetni kezdtek. Láthatóvá váltak fekete


fürtjei, 


amiket a többi Harcoshoz hasonlóan hátrafésült; most azonban az arca elött
kavarogtak 
a körülöttük örvénylö energiától. 
Tron megállt Yori elött. 


-Szeretlek. 
Kifordított tenyérrel egymás felé nyújtották kezüket, míg majdnem összeért.
Vakító 


fénysugár lobbant közöttük, egyre szélesedett, aztán elnyelte öket, kívülröl
már csak 


parázsló izzószálaknak tuntek. Mennyei lények voltak, eggyé váltak,
megosztoztak 


energiájukon. Lassan végignyúltak a díványidomon; a szoba diadalmasan
ragyogott. 


-Szeretlek, Tron. 
TIZENEGYEDIK FEJEZET 
Flynnek még sosem volt dolga ennél klasszabb játékkal. 



Az Azo - a kormányzása, az érzékeny irányítórendszere, a bizonytalan


reagálása, az 
örjítö hajlama a billegésre és a kisiklásra, a nehéz manöverezés a város
viszonylag szuk 


utcáin - úgy próbára tette, mint még soha semmi. Terpeszben állt a
vezérlömunél, a 


kormány fölé hajolva, s minden mozdulatát harsány káromkodásokkal és heves 
gesztikulálással fuszerezte, mintha a saját játéktermében lenne. A Bit a
közelben 


lebegett, és öt figyelte, de nem értette teljesen a helyzetet. 


Flynn egyik mozdulatára az Azo meglódult, talán túlságosan is gyorsan.
Lepattant egy 
épületröl. 


-Ez a gyöngyvirág nem igazán alkalmas a városi utakra - jegyezte meg Flynn,
csak úgy 
magának; pillantása ide-oda járt a vezérlömu és a megfigyelöablak között. 


-Igen! - vágta rá a Bit sietve. 
Az épületek és más struktúrák itt közelebb voltak egymáshoz. Flynn mohón,
csillogó 
szemmel hajolt a kormány felé, úgy üdvözölte a város zsúfoltságát, mintha


kaszkadör 


lenne egy haladó szintu Azo-vezetö tanfolyamon. Látta, hogy a Gyárközpont
kába 
programjai egy pillanatra lerázzák magukról bágyadtságukat, hogy megbámulják 
szokatlanul viselkedö Azonosítóját. Remélte, élvezik. 
Elvesztette uralmát a gép fölött, s az oldalra csúszott, lesodorta egy épület


felsö sarkát, 


és hatalmas tömböket ütött ki az oldalából - az ilyen kisebb karambolok nem
sokat 
ártottak az Azónak. A törmelék egy üres utcára hullott. 


-Meg kéne állítanom ezt a vacakot - tanácsolta magának Flynn összeszorított
fogakkal. 
-Igenigen! - helyeselt a Bit. 
Az Azo vezérlömuve azonban nem értett egyet vele, és amit Flynn
pályamódosításnak 


szánt, abból végül üzemanyag-túladagolás lett. Az óriásgép áttántorgott az
utca 



túloldalára, és ott is nekiment néhány épületnek. A kormányba kapaszkodó Flynn


csak 
azért nem repült át a vezérlötermen, mert lábával körbefonta az
irányítótalapzatot. 


Kezdte már bánni, hogy nem kísérletezett az Azo támadófegyverzetével. Vajon
mennyi 


idö múlva jelentkeznek a zsaruk? - tunödött. 
Az Azo visszazuhant az utca túloldalára, s az ütközés hatalmas ereje
elszakította Flynnt 


a kormánytól; hanyatt zuhant. A Bit aggódva közelebb röppent hozzá. 


-Örülök, hogy látlak - szólt oda neki Flynn, miután némi küszködés után
sikerült újra 
lélegzetet vennie. 
Az Azo ezúttal nem állt meg, amikor eleresztette a kormányt; fogalma sem volt
róla, 


miért. Egy híd bukkant föl elöttük, a közepén egy videotankkal. Az Azo


rákollói 
egyszeruen keresztülnyesték a hidat a jármu két oldalán; az utcára híd- és
tankdarabkák 


záporoztak. 


Akár egy elefánt a porcelánboltban. Attól tartok, ez ki fogja borítani a helyi
Gestapót, 
töprengett Flynn. úgy határozott, hogy kiiktatja a jármu vezérlöberendezését.


Nagy 


nehezen talpra állt, széttárta karját, és elmerült önmagában a lelke mélyén
gyülemlö 
eröt és energiát keresve. Ujjaiból energiaszikrák pattogtak. 


-Igen! Ja! Si! - hadarta a Bit. - Oui! Ye... 
De már késö volt. Az Azo túl mélyre sodródott; széles teraszok emelkedö
sorához ért, 
és az elsö kettö leszakította a rákollóit. Ahogy az Azót tovább hajtotta a


tehetetlenségi 


erö, a második teraszpár kiütötte a keresztbordáját és a törzse nagy részét. A
harmadik 
az összekötögallér tetejét találta el. -gy aztán csak az Azo irányítóközpontja


maradt, ami 
saját meghajtás nélkül, lendületböl vitorlázott tovább. 
A vezérlörészleg nagyjából abban az irányban repült tovább, amerre az egész



jármu 


tartott. Flynn, aki mindennek nekivágódott odabent, sziú indiánokat
megszégyenítö 
üvöltést hallatott, mikor a megfigyelöablakon keresztül kimeredt szemmel 
megpillantotta a vészesen közeledö talajt. A Bit tehetetlenül körözött és


cikázott 


jobbra-balra; öt kevésbé aggasztotta a becsapódás, mint Flynnt, de azért
cseppet sem 
érezte jól magát. 
Az Azo vezérlörészlege földet ért, és magas ívben visszapattant. Kecsesen


zuhant le 


újra. A második pattanása már nem volt ennyire látványos, de azért az is
jókora lyukat 
ütött az utca burkolatába. A harmadik bukkanó az elözö kettöhöz képest szinte 
semmiség volt. Az irányítóközpont szédítö forgással tovább gurult, sebessége


azonban 


egyre csökkent, míg végül döngve megállapodott, búcsúzóul még romba döntve
egy 
régi, lakatlan épületet. útja egy magasba törö, csillogó torony tövében ért


véget. 


Flynn szédülve, de egészben mászott ki belöle, bár kába volt, és imbolygott
egy kicsit. 


Programok haladtak el mellette rá se hederítve; annyira kiszipolyozták öket,
annyira 


eltompították az érzékeiket, hogy most, miután az Azo vezérlöközpontja nem
gurult 


tovább, már pillantásra sem méltatták. Flynn felfigyelt rá, hogy teljesen
mások, mint a 


Játékmezön látott programok, s nemcsak furcsa alakjuk és méreteik miatt.
Szinte 


megfeledkezett a kényszerleszállásról, ahogy az alvajáróként közlekedö
járókelöket 


bámulta. 


-Ez a város tele van élettel - jegyezte meg, és azon tunödött, lett-e volna
annyi 
lélekjelenlétük, hogy kitérjenek az Azo roncsának az útjából, ha történetesen
feléjük 


tart. 



-Nem - mondott ellent a Bit pirosan pulzálva, kimeresztett tüskékkel. 
Yori lakásában a bútorzat és a díszítés visszanyerte korábbi, kétdimenziós
alakját. A 
meleg biztonság azonban, amit egymástól kaptak, megmaradt bennük, bármilyen 
veszedelmek lestek is kettejükre. 


Tron törökülésben ült az ablaknál, s a ragyogó bemenet/kimenet tornyot nézte, 
ahonnan a Kommunikációs Sugár elindult az egek felé. Ellentétes érzelmek
között 


hánykolódott: szeretett volna itt maradni, de tudta, hogy fel kell vennie a


kapcsolatot 
Alan Egyessel. Tekintetével követte a sugarat felfelé, elgondolkodott rajta,
hogy 


honnan eredhet, és a programozókon törte a fejét. Azon tunödött - mint már


oly 
sokszor -, hogy vajon milyenek ök, és milyen lehet a világuk. Arra a
következtetésre 


jutott, hogy elképzelhetetlenül más; annyira más, hogy meg is haladja az
egyszeru 


program felfogását. 
Gondolatai hamarosan visszakalandoztak Yorira. Még az ötletét is gyulöletesnek
találta, 


hogy veszélybe sodorja, de szüksége lehet a segítségére, különösen ha Dumont 


ingatagnak bizonyul. És ha itthagyná, az sem jelentene nagyobb biztonságot; a
lány 
élete a Gyártartományban lassú haldoklás volt. A sugarat nézte, és nagyon


szerette 
volna, ha a nem túl távoli jövöben alkalma nyílik a használatára. 
Hallotta, hogy Yori odajön mögé, aztán letérdel. A lány karja köréje fonódott.


Az 


ölelés mutatta, mennyire vonakodik Yori véget vetni az együttlétüknek. Tron
ugyanezt 
érezte; az a kis idö, amit kettesben töltöttek, jobban megerösítette és


felfrissítette, mint 
az a mély korty a folyékony energiából a barlangban. 


-Ideje... - kezdte Yori. 
-Ideje mennünk - fejezte be helyett Tron. Ültében félig hátrafordult, és a

lány szomorú 


mosolyát nézte. Mindketten felöltötték korábbi külsejüket; ö Harcos volt,
Yori 
munkás. Felállt, és fölsegítette párját. Elhagyták a lakást. Akárhogy is


alakuljanak a 
dolgok, ötlött eszébe Yorinak, most jártam itt utoljára. 
Az utcán nem keltettek különösebb feltunést. Még az idönként arra tévedö 
állományörök sem tulajdonítottak nekik nagyobb fontosságot, mint bármelyik


másik 
programnak. A csillogó torony felé tartottak. 
A bement/kimenet torony bejáratánál nem találtak öröket; tiltott hely volt ez,


szinte 


senki nem törödött vele. Tron feltételezte, hogy a helyi programokban még
akkor sem 
lenne elég kezdeményezökészség, hogy bemerészkedjenek, ha történetesen nem


tiltják 


el töle öket. Hamar eljutottak Yorival az egyik liftemelvényhez, egy hatalmas,
lebegö 
koronghoz, amivel a torony felsöbb régióit lehetett megközelíteni.


Felröpítette öket a 


magasba, és megállt egy széles párkánnyal egy vonalban. óvatosan indultak el
rajta, a 
torony energiaellátó rendszere tarka fényekben fürösztötte öket. 
Hirtelen az egyik sarok mögül minden figyelmeztetés nélkül egy állományör


toppant 


eléjük, botját támadásra emelve. Yori felcsuklott; Tron úgy reagált, ahogy az
egy 
Harcostól elvárható volt - lekapta a hátáról a korongját, és mielött az ör 
megmozdulhatott volna, elhajította. A fegyver szikrákat szórva találta el az


ört; az 


elejtette a botját, és összeroskadt, Tron korongjának ragyogása lassan
beszötte a testét. 
Tron elkapta a visszatérö korongot, és megszorította Yori kezét, hogy


siessenek 


tovább. átugrották a szétbomlófélben lévö ört, és futni kezdtek; nem tudták,
nem 
hozta-e muködésbe valamelyik riasztórendszert az ör halála vagy a korong


használata. 



Riasztószirénát azonban nem hallottak, és üldözöknek nyomát sem látták. 


Gigászi méretu csarnokba jutottak, amely a Belsö Terembe vezetett; ott kellett
lennie 
Dumontnak. A folyosó túlsó végén várta öket a Terembe nyíló, fél mérföld


széles 


kapu, amely most háromnegyed részt nyitva állt. Egy csapat állományör
strázsált a 
közelében. Tron kikukkantott a fedezékböl, és körülnézett, hogyan lehetne


elkerülni 
öket, vagy elterelni a figyelmüket. 
Yori némán a boltíves csarnok túloldalára mutatott, és Tron azonnal rájött,


mire 


gondol; noha a Belsö Terem föbejárata ez a roppant kapu volt, akadtak mások
is, és 
ezeket - különösen az egyiket - talán nem is örzik. Rábólintott a lány


tervére, és 


elindultak, hogy átvágjanak a folyosón. Könnyedén, nesztelenül szaladtak, ám
a 
csarnok olyan hatalmas volt, hogy hosszú másodpercekbe telt áthaladni rajta.


Futás 


közben Tron meghallotta azt a hangot, amitöl félt; a távoli örök egyike riadót
kiáltott. 
Sosem tudták meg, hogy a mozgásuk keltette-e fel az ör figyelmét, vagy


véletlenül 


nézett éppen feléjük. Tron és Yori átrohantak a csarnok túloldalára, miközben
újabb 
állományörök kezdtek kiabálni, és futásnak eredtek feléjük. ök átpréselték


magukat 
egy szuk nyíláson a falban, s Tron némán hálát adott a programozóknak, hogy 
Duponthoz fuzödö barátságuk miatt Yorival mindketten jól ismerik a torony


alaprajzát 


-talán még az állományöröknél is jobban. 
Tron egy zárópanelt tolt a nyílás elé, és bebiztosította; a falnak ezen a
szakaszán több 
ilyen panel is volt. Az öröknek idöbe fog telni, míg megkeresik a megfelelöt,


aztán 


felfeszítik. A két program egy legalább száz méter átméröju karbantartó
aknában találta 
magát; felfelé húzódott a toronyban, és zsúfolva volt gubancos, egymásba



bonyolódott 
kábelekkel, vezetékekkel és drótokkal. Ezek közül egyesek Yori kisujjánál is 
vékonyabbak voltak, mások azonban olyan vastagok, amilyen magasra Tron nött. 
Tron kiválasztotta az egyik nagyobb kábelt, és mászni kezdett rajta. Yori


követte. 
Fogásról fogásra húzózkodtak, egyik összegubancolódott drótcsomótól a másikig 
haladva; a lábukat mindig meg tudták valahol támasztani. A mászás elég


fárasztó volt, 
s mindketten ügyeltek rá, nehogy lenézzenek. Yori figyelte Tront, és azokat a 
kapaszkodókat használta, amiket a párja már kipróbált. Tron minden pillanatban


várta, 


hogy valahonnan rádörren egy állományör hangja, és megparancsolja neki, hogy
álljon 
meg. De nem hallott semmit; a két program folytatta kimerítö kapaszkodását. 
Több órásnak tunö mászás és erölködés után végül egy párkányhoz értek, amely 
magasan a folyosó szintje fölött húzódott. Tron fölhúzózkodott rá, majd


felsegítette 
Yorit. Egymásnak dölve pihenöt tartottak, hogy kicsit kifújják magukat, és 
visszanyerjék az erejüket. újra átölelték egymást, Yori megsimogatta a


mellkasát. 


Tron csak akaratereje végsö megfeszítésével tudta rábírni magát, hogy
elengedje a 
lányt. 


-Készen állsz? - kérdezte mentegetözö mosollyal. 
Yori bólintott. Elindultak a párkányon, karbantartó muszerek és kiszolgáló
áramkörök 
mellett haladtak el. A párkány végén egy ablakból átható, aranyszínu fény


sugárzott; 


nyilván a Belsö Teremre nyílt. átlépték a szeszélyesen tekergözö kábeleket, a
csomókká 
gubancolódott vezetékeket, és kinéztek a nyíláson. 
A Belsö Terem falai százharmincöt fokos szöget zártak be a padlóval. Simák


voltak és 


tükrözö felületuek, a mennyezet felé a hajlásszögük még jobban ellapult.
Messze 
odalent megpillantották a föoltárt, amely kör alakú, lépcsös emelvényen állt


az egyik 



falnál. Mögötte sötét folyosó ásított. A föoltár egy másodlagos oltáron kapott
helyet, ez 


négyzetes volt, és ötven láb magas. Ezen az oltáron pihent Dumont a 
vezérlötartályában; innen fentröl nehéz volt pontosan megmondani, de úgy
látták, 


mintha aludna. A Belsö Termet álmosító, monoton kántálás töltötte be,


folyamatosan 
emlékeztetve rá, hogy itt nyilatkoznak meg a programozók. Most, hogy újra itt
volt, 


Tron egyszeruen képtelen volt felfogni, hogyan tagadhatja bármelyik program a 


Rendszer megalkotóinak létezését. Szemlátomást Yorit is megrendítette, hogy
újra a 
bemenet/kimenet toronyban járhat. 
Váratlan zörej hallatszott a karbantartó aknából. Visszaszaladtak, hogy


lenézzenek, és 


egy hatalmas naszádot pillantottak meg benne, amely lassan emelkedett. A
fedélzetén 
csak úgy hemzsegtek az örök, akik minden szinten átkutatták az összes nyílást


és 
búvóhelyet, s ellenörizték a kábeleket. 
Tron az akna szélén térdelve elemezte a naszád keresöszisztémáját. A lassú,


módszeres 
emelkedés arra utalt, hogy az öröknek fogalmuk sincs róla, hol rejtözhet a 
zsákmányuk. 


-Nem láttak meg minket - lehelte Yori. Tron fölnézett rá. - Én megyek elsönek
-
mondta a lány, és a Belsö Terem felé mutatott. 


-Rendben. Én addig szemmel tartom öket. 
Elöl ugyanúgy leselkedhetett rájuk veszély, mint a hátuk mögött, de Tronnak
nem 
jutott eszébe jobb terv. Yori félig kibújt az ablakon, aztán megállt, hogy


kihívóan 


visszakacsintson rá. Tron csodálta a bátorságát. Fogta a karját, amíg a lány
óvatosan 
kimászott az ablakon, és csúszkálva megállapodott a fénylö falfelületen. Tron


még egy 
pillantást vetett Dumontra, aki nem mozdult, aztán elengedte Yori kezét. 



A lány lecsúszdázott a Terem padlójáig, egyre gyorsulva a homorú falfelületen,
s 


közben hálát adott a programozóknak, hogy strapabíró munkaruhája megóvja a 
horzsolásoktól. Tron két kézzel ragadta meg az ablakpárkányt, és aggódva
nézett 


utána. Yori ügyesen irányította magát kezével-lábával, meg a súlypontja


áthelyezésével. 
Tron visszasietett az aknához, hogy egy pillantást vessen bele, és látta, hogy
az örök 


naszádja gyors iramban emelkedik. Valahogy észrevették. Hallotta a közeledö 
állományörök kiáltozását. 
Tron azonnal hátat fordított az aknának, és egy tigrisbukfenccel átvetette


magát az 
ablakon. Nem ügyelt annyira a pályája irányítására, mint Yori, úgyhogy egyre 
sebesebben csúszott. Nem tartotta valószínunek, hogy az állományörök követnék


öket 


ezen az úton, mivel a Terem padlójára érve kitennék magukat a támadás
veszélyének, 
a naszádjuknak pedig az aknában kell maradnia. A többi különítmény


valamelyike 
azonban hamarosan be fog törni a Belsö Terembe; el kell rendeznie a dolgot 
Dumonttal, mielött átjutnának a titáni kapun. 
Odalent Yorinak elfogyott a lendülete, és megállapodott a Terem padlóján.


Megint 


Dumontra pillantott, akinek a szeme továbbra is csukva maradt, aztán föl
Tronra, aki 
jóval sebesebben siklott lefelé a falon, mint ö. 
Tron az ülö lány közelében fékezte le magát, és nyomban mellette termett,


átkarolva a 
vállát. 


-Nincs semmi bajod? 
Yori felnevetett; nagy, csábos szeme izgatottan csillogott. 
-Micsoda móka! Régebben is így kellett volna közlekednem! 
Tron visszanézett az ablakra. 
-Az örök megláttak. Gyerünk! - Felsegítette a lányt, s futva indultak a
másodlagos 

oltár meg Dumont felé. 


A bemenet/kimenet torony örzöje egybe volt épülve a vezérlötartályával; nem
lehetett 
töle különválasztani. Leginkább egy muszerekkel felszerelt, földönkívüli


szfinxre 


emlékeztetett, áramkörei vakító fénnyel égtek. Az arcát keretezö duzzadt
fejrész úgy 
emelkedett a tartály fölé, mint valami hivalkodó püspöksüveg, vagy egy


óriásrovar 


potroha. Végtagjai és törzse nem voltak; összeolvadt a lapos
vezérlötartállyal. 
Mikor Tron és Yori elérte a Dumont oltárához vezetö lépcsösor alját, az


perzselö 


energiamezöt gerjesztett, megállásra késztetve öket. Dumont kinyitotta a
szemét; Tron 
és Yori látta, hogy egész idö alatt tudatában volt a jelenlétüknek. 


-állj! - parancsolta Dumont öreg, szigorú hangon. 
Yorit megzavarta és sértette a visszautasítás. Nem értette, hogy tehet ilyet
egy barát, és 
felkiáltott: 


-Dumont! 
Az örzö rá se hederített. 
-Ki nem állhatom ezt a lármát! - panaszkodott ingerülten. Tron azon tunödött,
csak az 
ö behatolásukra céloz-e, vagy az általuk kiváltott pokoli felfordulásra is. -
Mit akartok? 


-kérdezte Dumont puhatolózón. 
Tron óvatosan belefogott a mondandójába. 
-Én... azért jöttem, hogy kapcsolatba lépjek a programozómmal - Ez régebben
magától 
értetödö magyarázat lett volna, most azonban eretnek beszédnek számított. 


-Hmmm - fontolgatta Dumont a választ. Yori egyszerre csak gyanakodni kezdett,
hogy 
Dumont már meghozta döntését, és nem az ö javukra. - Nagy dolgot kívánsz
tölem, 


fiam, akárhogy is nézzük - Tekintete körbevándorolt az üresen kongó Belsö
Termen. 



A pillantásuk követte az övét, miközben Dumont fennhangon tovább gondolkozott.


-
Nem is olyan régen itt még a kapuig nyúlt a programok sora, akik mind arra
vártak, 


hogy érintkezésbe léphessenek a programozójukkal. 


A gigászi folyosó végén lévö bejáratra gondolt, mikor azonban Tron arrafelé
fordult, 
meglepetten látta, hogy a roppant kapu zárva van, az állományörök egyelöre


nem 
tudnak bejutni. Ez csak Dumont muve lehetett. De vajon azért csinálta, hogy 
megvédjen minket, vagy azért, hogy megakadályozza a menekülésünket? -


kérdezte 
magában. 


-Manapság viszont - sóhajtotta Dumont - ez az úgynevezett Fövezérlö Program 
elszigeteli a programokat természetes teremtöiktöl. Már azért is kitörlés
várhat rám, 
hogy beengedtelek titeket ide - Tekintetét birodalma felsö régióiba emelte,


és 


fennhangon tunödni kezdett, félig-meddig önmagának. - Gyulölik ezt a tornyot.
Ha 
lenne hozzá merszük, bezáratnák. Engem viszont megtartanak, mert elöfordul


néha, 
hogy közülük akar valaki kapcsolatba lépni a Másik Világgal. 
Végtelenül fáradtnak tunt, mintha csalódott volna abban a Rendszerben, ahol


ilyen 


dolgok történhetnek. Hangjában azonban különös viszolygás érzödött, amikor
róluk 
beszélt: az FVP-röl, Sarkról és a talpnyalóikról. Talán még volt remény. 
Tron tett egy lépést elöre. A börén érezte a védömezö forróságát. 


-Dumont, az én programozóm olyan információval rendelkezik, ami... - Lázasan 
kereste a megfelelö szavakat; Sarknak és az FVP-nek az említésével talán épp 
ellenkezö hatást fejtene ki, mint szeretne. - Ami újra szabaddá tudná tenni
ezt a 
Rendszert! 
Dumont válaszul kurtán, megvetöen felkacagott. 


-De tényleg! - Tron konok volt, nem tágított. - Megint programok fognak az

oltárod 


körül tolongani, akik használni szeretnék ezt a helyet, és nem leszel kitéve
az FVP 
állandó zaklatásának - Közben az öreg örzö arcát figyelte. 
Dumont hangjában most kevesebb volt a gúny, több a lemondás. 


-Ha majd te is olyan sok idöt töltesz a Rendszerben, mint én, rengeteg
ígéretet, 
rengeteg bizonykodást, rengeteg bátor tervet fogsz hallani - ám a
hangvételében volt 


valami, ami ingadozásról árulkodott, mintha valahol mélyen arra vágyott volna,
hogy 


meggyözzék. 
Yori nekivágott a lépcsönek. Hagyott idöt Dumontnak, hogy lássa, mire készül,
és a 


védömezö elenyészett; Dumont mindig kedvelte öt. Az elsö néhány lépcsöfok
után 
megállt. 


-Dumont! - könyörgött, és ebben a névben volt valami mély szomorúság is, a 
magányos örzövel szemben érzett szánalom. Hirtelen valami zaj hallatszott, és
Yori 
hátranézett a válla fölött. - Jönnek az örök! 
Tron tekintete visszavillant az ablakra, amin bejutottak. állományörök


gyülekeztek ott, 


s minden várakozása ellenére arra készülödtek, hogy leereszkedjenek a falon.
Azon 
gondolkodott, hány fegyveres, harcra kész állományört tud a korongjával


elintézni, 
amikor leérnek a padlóra; úgy vette észre, elég sokan vannak. 
Visszanézett Dumontra, aki megadóan figyelte öt. 


-Rendben, rendben. 
Dumont végül engedett, hangjában a duzzogás megkönnyebbüléssel keveredett. Az 
ablak hirtelen az örök csuklyás arcába csapódott. Yori arckifejezése
kimondhatatlan 
örömröl árulkodott. 


-Ki a programozód, fiam? - kántálta ünnepélyesen Dumont. Mindhárman ismerték
ezt 

a szertartásos eljárást. 
Tron megindult a lépcsön, és félúton megállt. 


-Alan Egyes - közölte. - Hív. Beléphetek? - Tron kérésében több volt a
könyörgö 
felhang, mint valaha. 
Dumont hangja most méltóságos és határozott volt, a hite táplálta. 


-Mindennek, ami látható, nönie és terjeszkednie kell a láthatatlan világ
felé. 
A szavak mintha megszilárdították volna az örzö elhatározását, mert önmaga és
a 


Rendszer értelmére emlékeztették Dumontot. Most már sokkal tisztábban látta a 
dolgokat. Muködésbe hozott valami láthatatlan érintkezést a tartályában, és 
negyedfordulatot tett az oltárral; szembekerült a sötét nyílással, amely a


föoltárhoz 
vezetett. 
A nyílás egyszerre csak nem volt sötét többé, fénylö téglalapként világított.


Dumont 
engedélyt adott a kapcsolatra. 


-Beléphetsz, barátom - mondta halkan. 
Tron még egy utolsó pillantást vetett Yorira, majd felsietett a lépcsön.
Megállt, hogy 
Dumontra nézzen; nem talált szavakat, amikkel köszönetet mondhatott volna


neki. 
Aztán továbbment a Kommunikációs Terembe. Dumont lezárta utána a nyílást, és 
visszafordította az oltárát, hogy szembenézhessen a lépcsövel és Yorival. A


lány 


letelepedett az egyik fokra, és hálás pillantást vetet Dumontra. Az örzö
kicsit furcsán 
érezte magát; élete legnehezebb döntését hozta meg, s most mégis földöntúli


nyugalom 
töltötte el. Együtt vártak Tron visszatérésére. 
TIZENKETTEDIK FEJEZET 


A kommunikáció fellegvárában, a bemenet/kimenet toronyban, szörnyu zurzavar 
uralkodott. 
örkülönítmények ügettek futólépésben vészhelyzetben kijelölt állomáshelyükre,



vagy 


azoknak az egységeknek a megerösítésére, akik már elfoglalták a magukét;
voltak, 
akiket visszavontak tartalékba, másokat a keresöcsoportokhoz osztottak be.


Gyakoriak 


voltak az egymásnak ellentmondó utasítások; a parancsnokok még nem voltak
teljesen 
tisztában vele, hogy mi folyik itt. De bármi is történt, a gócpontja a Belsö


Teremben 
volt, ezért a legtöbb állományör ebbe az irányba tartott. 
-gy a második behatolónak viszonylag könnyen sikerült bejutnia a toronyba. 
Flynn bekukkantott egy folyosófordulóba. 


-Ez az a hely, ahová Tron el akart jutni - mondta magának. Magát az épületet
nem volt 
nehéz megtalálni; pár perc alatt, minden feltunés nélkül elsétált a csillogó
toronyig, az 


egymást keresztezö Kommunikációs Sugarak csomópontjáig. Csakhogy a torony


óriási 
volt; Flynn föltette magának a kérdést, hogy merre járhat odabent a
programozóhívök 


bajnoka. Csakis ott lehet, ahol áll a bál, vonta le a következtetést kissé


kedvetlenül. 
És valahol elveszítette a Bitet. Hogy az állományöröktöl félt-e, vagy maga a
torony 


ijesztette meg, nem tudta; az egyik pillanatban még vele volt, aztán amikor


legközelebb 
felpillantott, már nyomát se látta. Flynnek mindenesetre hiányzott, és azon
kapta 


magát, hogy reméli, nem esett baja. 


Eljutott a folyosó egyik kanyarulatához, és megtorpant, mert menetelö lábak
dobogás 
ütötte meg a fülét. Körülnézett, de nem látott egyetlen benyílót sem,


alkalmatosabb 


búvóhelyröl nem is beszélve. A csizmák csattogása egyre hangosabb lett. A
Piros 
Harcosok kórusban kántáltak: 


-Hó! Hó! Hó! 
Sark dölyfösen és dühösen haladt a Piros Harcosok és állományörök kettös 

oszlopának élén. Meg volt gyözödve róla, hogy hamarosan megkaparintja


zsákmányát, 
és véres bosszút forgatott a fejében. A Parancsnok Program befordult a
következö 


kanyarba, programjai követték. Valamennyien egyenesen elöre meredtek
menetelés 


közben, katonai precizitással. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy fölnézzen. 
Flynn hason feküdt egy párkányon, három méterrel a padló fölött, és az alatta
elvonuló 


csapatot nézte. Emlékezett Sark arcára a tükörböl, mikor hagyta szegény Cromot


a 
halálba zuhanni, és remélte, hogy a közeljövöben még alkalma nyílik
kiegyenlíteni a 


számlát a Parancsnok Programmal. 
Csakhogy úgy festett, hogy Flynn nem fog túl messzire jutni a toronyban a 
felhasználóhivök páncéljában. Észrevette, hogy az utolsó Piros Harcos kicsit


lemaradt 


a többiek mögött. A menetoszlop elhaladt alatta, kiszemelt célpontja azonban
még 
mindig nem zárkózott fel teljesen. Flynn átfordult a párkány szélén, és


nesztelenül 
talpra huppant a program háta mögött. 
A Harcos körülbelül egy lépéssel járhatott elötte. Flynn jobb öklével a füle


tövére 


sújtott, bal tenyérélével pedig a nyaka meg a válla közé. A program nyikkanás
nélkül 
elhanyatlott; Flynn kárörvendöen végigmérte, és nem sajnálta sajgó bütykeit. 
Egy pillanattal késöbb Flynn az eszméletlen Harcos fölé hajolt,


szétterpesztette az ujjait, 


majd mindkét kezét a mellére helyezte. A program aurája lüktetni kezdett,
aztán lassan 
átáramlott Flynnbe, végigfutott a karján, és ahogy az elesett Harcos


alkotórészeire 


bomlott, az ö fénye fokozatosan pirosra változott. A magatehetetlen alak
semmivé 
enyészett. Flynn pillanatok alatt elnyelte a felszabadított energiát, s


felöltötte az 
elitszázad katonájának külsejét. Nem sok szánalmat érzett Sark válogatott



Harcosai 
iránt, mikor felidézte magában, milyen kegyetlen vérengzéseket rendeztek a 
Játékmezön a programozóhívök között. 
Flynn arrafelé nézett a folyosón, amerre a Parancsnok Program eltunt. A


távolodó 
csapat után sietett, s közben azt mondta magának: 


-ö is Tront keresi. 
Akár Sark, akár Dillinger, Flynnek leszámolnivalója volt vele. 
Szedte a lábát, és hamarosan utolérte az oszlopot. Mikor csatlakozott a
menetelökhöz, 


senki sem tudta volna megkülönböztetni a többi Piros Harcostól. Sark tudta,
hová 
akart menni Tron, és habozás nélkül a Belsö Terem gigászi kapujához vezette 
csapatait. Sark számított rá, hogy Tron azonnal a bemenet/kimenet toronyba fog


sietni, 


arra azonban nem gondolt, hogy a karbantartó aknákon keresztül hatol be. És a
kapu 
most makacsul zárva maradt, nem tudott bejutni Tronhoz. 
Sark dühösen meredt a kapura. 


-A torony örzöje segít neki! A nyomorult! - sziszegte. Sarkon fordult, és
parancsot 
adott egy hadnagynak. - Hozzák a vírusirtót! 


Tron a torony csúcsán állt. Ha odafentröl megjelent a Kommunikációs Sugár,


mindig 
itt ért végett, egy harang alakú építményben, amelynek nyílás volt a tetején,
hogy 


bebocsássa a sugarat. A Kommunikációs Terem, gondolta Tron, és lenyugözve


nézett 
körül. Küldetése fontosságát egy pillanatra háttérbe szorította az a már-már
vallásos 


révület, amit mindig átélt, amikor a programozójával készült kapcsolatba
lépni. Aztán 


sietve, izgatottan belépett a harang oldalában nyíló bejáraton. 
A harang belsejében a padló felfelé emelkedett, középpontjában egy csonka gúla
állt. 


Tron felmászott a gúla tetején lévö emelvényre, amely alig egy lépés széles



volt. Az 


emelvény belülröl fénylett, ami a benne szunnyadó energiákra utalt.
Bonyolult, 
többrétegu áramkörök voltak beleágyazva. Tron egy pillantást vetett rá, aztán


felnézett 


a harang tetejére. A nyíláson túl csak sötétséget látott. Vigyázzba állt,
ökölbe szorított 
keze a combjához simult. Az arca változáson ment keresztül, ahogy fölfelé


bámult, 
várakozásteljes izgalom ült ki rá, amit nem tudott elfojtani. 
Lassan leemelte a korongot a hátáról, könnyedén két kezébe vette, s magasan a


feje 


fölé tartotta. Türelmesen nézett fölfelé. Az információnak és az utasításoknak
jönnie 
kell; minden programnak az a rendeltetése, hogy állandó kapcsolatban álljon a 
programozójával, és huségesen szolgálja. Tron csodálkozott, hogyan várhatta el


töle 


Sark és az FVP, hogy megtagadja a hitét, még akkor is, ha az ellenszegülés az
életébe 
került volna. 
Hosszú, várakozásteljes, már-már tapintható csend következett. Aztán a sugár


szinte 
fizikai erövel lobbant fel, s átragyogott a harang tetejébe vágott nyíláson. 
Megvilágította az emelvényt és Tront, ezzel bizonyítva a programozók létezését


és 


figyelmét. Tron magasra emelte a korongot, s érezte, hogy a Kommunikációs
Sugár 
vonzása ki akarja szakítani a markából. A keze reszketni kezdett, ahogy


megpróbálta 


visszatartani a korongot, a Kommunikációs Sugár ereje azonban egyre
fokozódott, s 
végül ellenállhatatlanná vált. A rettenetes hatalom láttán egyszerre érzett


alázatot és 


elragadtatást. A sugár ereje hihetetlen volt; kitépte az ujjai közül a
korongot. 
Elöbb lassan emelkedett a harang tetejébe vágott nyílás felé, aztán mind


gyorsabban, 
ahogy magával ragadta a sugár energiája. Tron leeresztett karral figyelte
fegyvere 



eltunését, alakja alig látszott a vakítóan éles fényben. 
Odalent a Belsö Teremben Yori és Dumont egymásra néztek. A Kommunikációs 
Sugár energiája megvilágította körülöttük a helyiséget. 


-Elkezdödött - suttogta Yori; Dumont csak ünnepélyesen nézett maga elé.
Keblükre 
ölelték a reményt. 


Flynn látta, ahogy a vírusirtót elörehozták a folyosón. Hosszúkás, alaktalan


csö volt, 
amelyben gyilkos hatalom szunnyadt. Valamiféle láthatatlan tartómezön
lebegett, 


elhaladt a hadoszlopok mellett. Hogy rejtett vezérlömechanizmus irányította-e,


vagy a 
háttérben meghúzódó kezelöszemélyzet, azt Flynn nem tudta megállapítani.
Megállt a 


Belsö Terem ajtaja elött, és Flynnek feltunt, hogy még Sark is óvakodik túl
közel 


merészkedni hozzá. 
A vírusirtó szivárványszín villámokat okádott. A kapuról visszacsapódó energia
vakító 


fénybe vonta a folyosót; Flynn meg a többiek hátrahúzódtak, és eltakarták a
szemüket. 
Az ajtó megrendült, és pillanatok alatt oszladozni kezdett. Sark kárörvendö 
viperamosollyal figyelte az eseményeket. 


Tron fölfelé bámulva várt, minden reményét a Kommunikációs Sugárba helyezte. 


Egyszerre csak egy hang töltötte be a helyiséget; gigászi volt, torz, akár a
messziröl 
visszhangzó mennydörgés, ismerös és ugyanakkor mégis idegen. 
TRON. TRON. LOKALIZáLáS FOLYAMATBAN. LOKALIZáLáS FOLYAMATBAN. 
VISSZAJELZÉST KÉREK. 
Emelt hangon válaszolt. 


-Visszajelzés megadva, Alan Egyes - kiáltotta az égre, láthatatlan
programozója felé, 
akinek a hangja annyira hasonlított az övéhez, és mégis egészen más volt. 
MEGVAGY VÉGRE! MIELöTT MEGINT ELZáRNáK A CSATORNáT, ADOK 



NEKED PáR úJ KóDOT, AMIVEL HOZZáFÉRHETSZ A FöVEZÉRLö 
MEMóRIAMAGJáHOZ. 
Tront elöntötte a lelkesedés. Programozója utasítására képek jelentek meg


elötte. Egy 


fényvonalakkal behálózott gömböt látott, a csomópontokban apró szikrák
pattogtak, a 
közepén vakító energiafátyol ragyogott. 
HA IDEÉRSZ, VIZSGáLD áT AZ ÖSSZES KóDSOROZATOT... 
A hang gyengülni kezdett, légköri zörejek zavarták. 


-Várjon! - könyörgött Tron. - Nem hallom! 
De Alan Egyes hangja elhalt. Tron kábán, halott reményekkel állt a sugár 
fényözönében. Mikor már ilyen közel jutottam... Képtelen volt elhinni, hogy
ez 


megtörténhet; a vereség tudata megmérgezte a lelkét. Még egyszer, dacosan
felnézett. 
És mozdulni látott valamit maga fölött a fényáradatban. 
A korongom! Érte nyúlt, ahogy lassan lejjeb ereszkedett; áhítatos ujjongással


ragadta 


meg, magához ölelte, alig mert hinni a szemének. A korong új fénnyel
ragyogott; az a 
gömb volt látható rajta, amit Alan Egyes mutatott neki. Tudta, hogy egy új


világrend 


kulcsát tartja a kezében, és az FVP végzetét - persze csak ha életben marad,
hogy 
használni tudja. 


Yori és Dumont látta, ahogy a hatalmas kapu semmivé foszlott a vírusirtó
iszonyú 


ereju támadása alatt. 


-Nemsokára bejutnak - mondta Dumonthoz fordulva a lány. Fogalma sem volt, 
hogyan mentegetözzék emiatt a szörnyu fordulat miatt. De mindent elfelejtett,
amikor 
megpillantotta Tront a Kommunikációs Terem bejáratában. Tartása sudár volt és 
magabiztos; csak úgy sütött belöle a céltudatosság. Yori azonnal tudta, hogy


nem 
vallott kudarcot; halkan azt suttogta: - ó, hála a programozóknak! 



Dumont körbefordult a vezérlötartályával, hogy kövesse pillantását, és
meglátta Tront. 


-A várakozás ideje lejárt - jelentette ki Dumont. Boldog volt; olyan,
amilyennek annak 
idején megismerték. Tron a maga furcsa, magabiztos módján odalépett hozzá, és 
megérintette a tartályát. Kevés idejük maradt, nem tudta úgy kimutatni az
érzéseit, 


ahogy szerette volna. 


-Ég veled, Tron! - mondta Dumont. - A programozók várnak; hamarosan
beköszönt 
az új Rend kora! 
Igazán furcsa ennyi idö után újra lelkesnek látni az örzöt, gondolta Yori. 
Tronnak nem volt vesztegetni való ideje. Nem számolhatott be a történtekröl
az 


örzönek, ami veszedelmes is lett volna, hiszen Sark bizonyára kikérdezi


Dumontot. -gy 
hát semmit sem mondott, egyetlen néma gesztussal igyekezett eröt adni
Dumontnak az 


eljövendö szenvedésekhez. Aztán kézen fogta Yorit, és levezette a lépcsön.


Dumont 
figyelte öket, és azon tunödött, mi lehet az a különös kifejezés Tron arcán.
Mikor a 


Belsö Terem kis oldalajtajához értek, kiadta az utasítást, ami néhány


pillanatra 
szabaddá tette az utat; ez nem volt sok, ahhoz azonban elég, hogy
átsurranjanak rajta. 


És ekkor Dumont magára maradt, legalábbis egyelöre; az elektronikus szemétté
olvadó 


kaput nézte, s elgondolkozhatott Tronon, Yorin, és saját hosszú életén 
Az utolsó energiacsapástól a kapu milliónyi szállongó fénypontra esett szét.
Sark 


belépett a résen, arca nagy eröfeszítéssel leplezett haragról árulkodott;


nyomában 
hosszú sorokban vonultak befelé az állományörök és a Piros Harcosok. Az örzö
látta, 


hogy a Parancsnok Program legkegyetlenebb, legveszélyesebb hangulatában van. 


-Dumont! - üvöltötte el magát, mikor az oltár közelébe ért. - Hol az a
program? 

A leghátul haladó Flynn körülnézett a Teremben. Tront kereste, de nem látta
sehol, és 


azon törte a fejét, hogy ez most rossz elöjel, vagy sem. Az biztos, hogy itt,
ilyen esélyek 


mellett a harc kész öngyilkosság lett volna. Flynn döbbenten vette észre, hogy
a 


vezérlötartállyal egybeépített lény Gibbs arcát viseli, és azon töprengett,
mit szólna az 


öreg doki, ha szembetalálná magát a hasonmásával. 


-Miféle program? - felelte Dumont, jámbor értetlenséget tettetve. - Maga
bizonyára 
téved, fiam. 
Dumont tudta, hogy Yorinak és Tronnak minden perc kincset ér, amivel
hátráltatni 


tudja az üldözöket; még az a pár pillanat is, amit Sark a vele vívott


szócsatával tölt. 
Sark azonban csak rámeredt az örzöre, s arcára leplezetlen gyulölet ült ki.
Mikor 


meglátta, Dumont elfogta a tartályában a reszketés. 


-Vigyétek! - adta ki az utasítást Sark színtelen hangon, ami ijesztöbb volt,
mintha 
ordítozott volna. A hadnagy és az állományörök elöreléptek. 


Visszafelé indultak el a Gyárközpontba, a tervezö és fejlesztö részlegbe, ahol
Yori 


dolgozott. A fásult programok, akik mellett az utcán elhaladtak, egyetlen
szóra sem 


méltatták öket. Elöször is valami jármure lesz szükségük, hogy a lehetö
leggyorsabban 


eljussanak az FVP-hez, ám a hagyományos közlekedés teljes egészében Sark és az
FVP 


ellenörzése alatt állt. Yori azonban merész ötlettel állt elö. 


-gy hát futva átvágtak a tizenkilences hangáron. Fölöttük ott lebegett
tárolómezejében 


a kész napvitorlás. Elképesztöen gyönyöru hajó volt, még így, mozdulatlanul is
a 


szabadságot és sebességet idézte. Elöl olyan alakja volt, mint a tüzérségi
löszereknek, 



keskeny vezetöcsatornával a jármu meghajtását biztosító transzmissziós


sugárnak. 
Törzséböl nyolc lándzsaszeru árboc meredt elö sugárirányban, közöttük
feszültek a 


hatalmas vitorlák, amik úgy terjedtek szét minden irányban, mintha roppant 
fémszárnyak lennének.A tatján három hosszú, vékony antenna gondoskodott a 
sugárral való állandó kapcsolat fenntartásáról és az elhasznált üzemanyag 
kibocsátásáról. 
Baloldalt keskeny palló futott a föfedélzetig, amit egyébként egyedül ez


kötött össze a 


hajó többi részével. Itt kapott helyet a híd, ami egyfajta lekerekített,
kétszintes 
negyedfedélzetnek tunt. A vitorlás hátsó része, ez a jókora, pajzsokkal védett


terület 


kétféle célt szolgált: egyrészt itt volt a fogadónyereg, ahol a transzmissziós
sugár 
belépett a hajótestbe, másrészt itt rögzítették a kötélzetet. Négy hosszú


kábel kötötte 


össze a kifeszített vitorlákkal; ez volt az egyetlen érintkezési pontja a hajó
többi 
részével. A vitorlás leginkább egy finom kidolgozású szitakötöre emlékezetett,


és 
kilenc-tíz méter hosszú volt, a hátsó részt is beleszámolva. 


-Ez a videohajó rettentö gyors - mondta Yori. Tron mérlegelte a kockázatot és
az 
elönyöket. Ha a Rendszer egét behálózó transzmissziós sugarakon haladnak, 
mindenképpen azonosítják és üldözöbe veszik öket, ráadásul ki lesznek téve a 
szárazföldi ütegek támadásainak is, a veszélyt azonban minimálisra
csökkenthetik, ha 


kerülö utat választanak, és a hajó fürgesége sokat segíthet nekik. Mi több, ez
a 


leggyorsabb módja, hogy eljussanak az FVP-hez. Ez eldöntötte a kérdést. 
A liftemelvényre léptek. Az fellebegett velük a levegöbe, elérte a hajóhidat,
és mikor 


megállapodott, maga is részévé vált a vitorlásnak. A lekerekített alakú hídon
lévö 
vezérlömuhöz szaladtak, s Yori összeráncolt homlokkal hajolt fölé. Megpróbált 



felidézni mindent, amire a Gyárközpontban végzett munkájából emlékezett;
furcsának 
találta, hogy most talán ez a lélektelen gürcölés fogja megmenteni öket. 
Megvizsgálta a Rendszer térképét, szemügyre vette az eget át- meg átszövö 
transzmissziós sugarakat, a kibocsátó egységeket, a csomópontokat. 


-átrepülhetjük vele a Játéktengert - vonta le végül a következtetést -, és
kijuthatunk 
ebböl a tartományból, vissza a Központi Vezérlöegységhez. 
Tron úgy ítélte, hogy ennél többre nincs szükség. Ha majd a Központi 
Vezérlöegységhez ér, követni fogja Alan Egyes utasításait, és beveti a
korongját. 


Lépések zaja hallatszott a pallóról. Tron riadtan megpördült. Egy ör rontott


nekik. 
Tron ugyanabban a pillanatban rántotta félre Yorit, amikor az ör a szabadon
lebegö 


lépcsöröl a hídra ugrott. Hasba rúgta a támadót; a program hanyatt zuhant,
tucatnyi 


társa azonban szinte ellepte a vitorlást. 
Tron kicsit elörelépett, hogy szembenézzen velük, és harcra készen tartott
koronggal 


várt. Tudta, hogy itt minden dobás számít. Elöregörnyedt, és dobott. A


fegyver 
áthasította a levegöt, becsapódott az összezsúfolódott örök közé,
megállította 


elörenyomulásukat, és kettöt is leterített; aurájuk átadta helyét a korong
kék 
ragyogásának. Aztán a pörgö fénylemez máris Tron tenyerében termett. A szeme 


sarkából látta, hogy a hangár padlóján további örök rohannak a vitorlás felé. 
újra dobott, és újra, ahogy az örök lerohanták; hajtotta öket a Sarktól és az
FVP-töl 


való félelem. Sokan elestek; még többen maradtak. Tron tudta, hogy távol kell


tartania 
öket Yoritól, mert ha a lány el tudja indítani a gépet, biztonságban lesznek.
-gy hát 


leszegett fejjel nekirobogott az öröknek, s vadul ütötte-rúgta öket; egyeseket


lehajított a 
fedélzetröl, másokat nekiszorított a többieknek, és forrón remélte, hogy az
erösítés 



nem tudja megmászni a hajótestet a háta mögött. 


Tron minden erejét, ügyességét és ravaszságát bevetette, amire Harcosként tett
szert. 
Ehhez járult még az Alan Egyestöl kapott energia; megszállottként verekedett.


Sark 


nagyon közel járt hozzá, hogy megölesse a Játékmezön, ugyanakkor azonban
tökéletes 
gyilkológéppé képezte ki. 
Egy állományör botját lengetve ugrott neki. Mögötte egy Piros Harcos nyomult


elöre, 


bár úgy tunt, egyelöre nincs felkészülve a támadásra. Tron megragadta az ör
botját a 
szigetelt pontokon, és teljes erejéböl megrántotta. Ellenfele kapálózva


átbukfencezett a 


korláton, és magával sodorta a meglepett Harcost is, pontosan Tron
elképzelése 
szerint. 
És aztán, bármilyen hihetetlennek tunt, a palló üresen maradt. Tron


körülnézett. Yori 


biztonságban volt a vezérlömunél, higgadtan kezelte a muszereket. Tron
ellenfelet 
keresett magának, és megpillantotta az utolsó ört a vitorlás orr-részén.


Egymásra 


néztek; az ört szemlátomást elbátortalanította, amit látott, de tisztában volt
vele, mi vár 
rá, ha csalódást okoz Sarknak. 
Tron tett feléje egy lépést, aztán még egyet, mint valami ragadozó nagymacska.


Az ör 


nyelt egyet, lepillantott, majd visszanézett Tronra. Végül úgy döntött, hogy
több esélye 
van a zuhanás túlélésére, mint a programozóhívök bajnoka ellen, és leugrott a


vitorlás 
orráról, megcélozva egy sugárporlasztót. 
A vitorlás meglódult. Tron hátratántorodott, és hanyatt esett. Bal felé


nézett, ahol Yori 
ujjai nyomon követték a vezérlömu kacskaringós áramköreit, és energia áradt
belölük. 


-Indulunk~! - kiáltotta oda neki a lány diadalmasan. 

Egy transzmissziós sugár lövellt a fogadónyeregbe, hogy aztán újra elötunjön


az 
orrban, mint valami gyözedelmes, vakító ködreflektor, és a hajó emelkedni
kezdett. A 


vitorlák behajlottak; teltek és feszesek voltak mindkét oldalon. A jármu


megmozdult. 
Elöbb csak lassan emelkedett, ahogy Yori kimanöverezett vele a hatalmas
hangárból, 


aztán hirtelen begyorsult, mikor kijutott a szabadba, és mind magasabbra
szárnyalt. 


Másodpercek alatt maga mögött hagyta a Gyárközpontot. Tron megpillantotta a 
távolban Sark hordozóját, de tudta, hogy a vitorlás kívül esik a csatahajó
fegyvereinek 


hatósugarán, az utolérésében pedig még a hordozónak sincs esélye. 


A hordozó fedélzetén Sark bénán támolygott a tápemelvényén,és az FVP


kivetített 
holoképére meredt. A Parancsnok Program vonaglott kínjában, ahogy az FVP
újabb 


fájdalomimpulzust adott neki az emelvény csatlakozóin keresztül. A Fövezérlö
hangja 
jéghideg volt, engesztelhetetlen, és mégis mézédes. 
- Remélem, szerettél Parancsnok Program lenni, Sark - mondta fenyegetöen. -


Kíváncsi vagyok, hogy fogsz boldogulni, mint zsebszámológép! 
Sark jobbra-balra imbolygott fájdalmában, de azért sikerült valamit
kinyögnie. 


-Elintéztük a programozót, akit a Játékmezöre küldött... 
-Igen! És most két zendülö program kóborol a Rendszerben egy lopott
szimuláción! 
Sarkot elöntötte a kín újabb hulláma. 


-Elkapjuk öket! - ígérte, bár levegöt venni is alig bírt. - Csak idö
kérdése! 
Nem volt hajlandó belegondolni, hogy mi történne vele, ha nem fogná el a két 


szökevényt; ez csak kóstoló volt azokból a büntetésekböl, amit az FVP
engedetlen - és 


ostoba - alattvalói számára tartogatott. Sark volt a kedvenc, az FVP bajnoka,
ura 



hatalmával szemben azonban ö is tehetetlenül állt. 


-Nincs idöm, Sark - közölte vele a gyilkos ereju hang. - És neked sem.
Kilépek. 
A hordozó azonban pályamódosítást végzett, és üldözöbe vette a napvitorlást.
Sark 


azonban még az ájulás küszöbén is érezte a gyözelem halvány ízét; elvégre az 


hallgatólagos elismerése volt annak, hogy egyedül Sark képes elfogni a
menekülöket. 
A hordozó fénye erösödött, az FVP fokozta az energiáját. 
TIZENHARMADIK FEJEZET 


Tron gyorsan túljutott a meglepetésen, amit a napvitorlás hihetetlenes


sebessége 
okozott neki, és talpon termett. Elindult visszafelé, ahol Yori a jármu
vezérlömuvét 


kezelte a hídon; könnyedén sétált a pallón, s az elképesztö iramban hátrafelé


száguldó 
tájat figyelte odalent. Aztán megakadt a szeme valamin, és harcra készen
megtorpant, 


kezét a korong felett tartva. 
Yori meglátta, és odakiáltott neki. 


-Tron, nincs semmi bajod? 
Csak a kezével intett, hogy nincsen, de nem szólt egy szót sem, s óvatosan a
korláthoz 
lépett. Piros ujjak fonódtak rá görcsösen. Sark egyik Harcosának valahogy


sikerült 


megkapaszkodnia a korlátban. Tron átnézett fölötte, és megpillantotta
levegöben lógó 
ellenfelét, aki kétségbeesetten rúgkapált, de hiába igyekezett megvetni


valahol a lábát, 
hogy felhúzózkodhasson a fedélzetre. 
Tron most már elökapta a korongját. Habozás nélkül magasba emelte, le akarta


vele 
sújtani a kapaszkodó kézre, hogy visszaküldje a Piros Harcost az örök urbe. 
A Harcos ijedten meredt rá; Tron ugyanabban a pillanatban ismerte meg, amikor 
felüvöltött. 


-Én vagyok! Flynn! - Tágra nyílt szemmel meredt a korongra, amely bármelyik 

pillanatban elnyeshette a korlátba kapaszkodó ujjait. 


-Flynn! - kiáltott fel Tron döbbenten, és visszatette a hátára a korongot. 
Flynn zavartan vigyorgott. 
-Szevasz, program! - zihálta. 
-Hát élsz! - mondta Tron, s miközben ez a meglepö fejlemény járt a fejébe,
ráébredt, 
hogy semmit sem szabad biztosra venni. 


-Igen, ugyanis... Hoppá! - Flynn megint megpróbált felhúzózkodni, de
megcsúszott a 
keze. Tron marka azonnal megszorult a csuklóján, és egyszeruen felrántotta,
miközben 


Flynn csizmaorra a vitorlás külsö burkán csúszkált, hiába keresve támasztékot.
Tron 


ereje meglepte, még akkor is, ha egy bajnokról van szó; egészen könnyedén
lendült át 


a korláton. Ziháló mellkassal összesett a padlón, és az elektronikus tájat
nézte odalent. 


Hajszálon volt a dolog; rengeteg ötlete támadt, hogy milyen bövítésekkel
kellene ellátni 


a szoftver-tervezö programokat, a programozók testi épsége érdekében. 


Sark jól sejtette, merre tarthat Tron. A Flynn által szerzett információk
szerint a 


Parancsnok Program hamar rájött, hogy Tron és esetleges cinkosai minél
gyorsabban 


ki akarnak jutni a városból - ez pedig a napvitorlást jelentette. Flynn a
megfelelö 


pillanatban lehajtott sisakkal elöre csoszogott, és ezzel sikerült bekerülnie
azok közé a 


Piros Harcosok közé, akiket futólépésben menetben a Gyárközpontba küldtek,
hogy 


erösítést vigyenek az ott állomásozó öröknek. Szakaszának többi tagja
visszatért a 


hordozóra, nyilván az FVP kimondott utasítására. ö meg a Harcosok, akik
között 


bujkált - sokan nem ismerték egymást, így nem volt nehéz észrevétlenül
maradnia -


éppen akkor értek a hangárba, amikor Tron elrabolta a vitorlást. Flynn
felrohant a 



pallóra, hogy hátulról leüsse az egyik állományört, és áldozatul esett Tron
harci 


dühének. 
A korlátnak támaszkodva Flynnek volt ideje, hogy rendbehozza azokat az
erötereket és 


energiamezöket, amik az Elektronikus Világban a testét alkották.
Összpontosított; a 


piros izzás elhalványult, s ö fokozatosan visszanyerte eredeti külsejét. Tron 
álmélkodva nézte, és megint szöget ütött fejébe a kérdés, hogy ki lehet ez a
Flynn, és 


honnan jöhetett. 


-Ki ez? - kérdezte egy hang, amit Flynn azonnal megismert. Megfordult, és 
megpillantotta Yorit, a szemét, az ajkát, a határozott arcvonásokat. Lora! -
villant az 


agyába rögtön. De abban a pillanatban rájött a hibájára, és visszanyelte, amit
mondani 


akart, mielött a név kicsúszhatott volna a száján. Mindenestre tett egy lépést
a lány felé, 


és Tron, aki nem tudta, mit forgat a fejében, bizonytalan mosollyal az útjába
állt. 


-Flynn - magyarázta Tron a kék fényben fürdö nönek. Flynn azonnal látta,
hogy 
együvé tartoznak, és újra elmélázott rajta, milyen furcsa tükre ez a Rendszer
a valós 


világnak. - Ram hol van? - kérdezte Tron, ismét feléje fordulva. 
Elsöprö hullámban tértek vissza az emlékek, és megkeserítették a találkozást. 


-Sajnálom, Tron. ö... nem jutott el idáig. 
Tron szomorúan lehajtotta a fejét, s eszébe jutott a tank zárótüze, a szörnyu
robbanás. 
Akkor Flynnt és Ramot egyaránt leírta; furcsa, de most újra átérezte Ram


elvesztését, 


ha lehet, még nagyobb erövel. Flynn arra gondolt, hogy legalább megtalálta
Tront, 
ahogy Ram buzdította utolsó lehelletével. 
Tron legyurte szomorúságát, és Yorihoz fordult. 


-Ez Flynn, aki kiszabadított. 

Persze ez nem egészen így volt, Flynn azonban vigyorogva elfogadta a bókot,


mert a 
lány elismerö pillantást vetett rá; Yori tartózkodó hálája többet ért, mintha
valaki más 


áradozva szorongatta volna a kezét köszönetképpen. Yori valóságos
megvilágosodás 
volt Flynn számára: ebben a sugárzó fénylényben Lora lelke élt, és sokban 
emlékeztetett arra a nöre, akit ismert. 


-Akkor köszönettel tartozom neked - mondta kis szünet után Yori. 
Flynn kissé beképzelt vállrándítással hárította el a hálálkodást. 
-Nem nagy ügy. Egyszeruen muszáj volt kiismernem magam azokkal a 
sugármotorokkal. Elvégre én írtam a programot - Bár a részvénycsomagot és a 
prémiumot Dillinger kapta, emlékeztette magát. A gondolat visszaterelte
figyelmét az 
aktuális problémákra. 
Tron gondterhelten méregette öt. Flynn néha olyan furákat tud mondani, jutott


eszébe. 
De látta, hogy ez nem nyelvbotlás volt, és többnek is kell mögötte lennie. 


-Te írtad...? 
-Ideje, hogy tisztázzam veled a dolgokat, Tron - vallotta be Flynn, és forrón
remélte, 
hogy a programozóhívök bajnoka meg tudja emészteni az igazságot. - Én... nos,
én 


azok közé a fickók közé tartozom, akiket ti programozóknak hívtok. 


Nem harsant sem fanfár, sem kürtszó, nem gyulladt ki fénykoszorú az égen; csak
egy 
átlagos külseju program állt elöttük, a kényszersorozott újoncok páncéljában.


Tátott 


szájjal meredtek rá. Yorinak mindig is azt súgta énjének egy rejtett része,
hogy a 
programozókat csak azért övezi osztatlan áhítat, mert sohasem mutatkoznak; ö


mindig 


hatalmas, fenséges lényeknek képzelte öket, akik elképzelhetetlenül bölcsek és
erösek, 
s kifürkészhetetlen célok szolgálatában alkották meg a Rendszert. Flynn nem


igazán 
felelt meg ennek a képnek. 



De tagadhatatlanul nem csupán egyszeru program volt; mindenfélét hallott róla 


Trontól, és látta, mikor lehántotta magáról piros auráját. Képtelen volt
elfojtani 
ámulatát. 


-Egy programozó? A mi világunkban? 
Flynn szégyenlösen bólintott. 
-Gondolom, rossz felé fordultam be valamelyik sarkon. 
Tron agyában hirtelen dolgozni kezdtek a fogaskerekek. Ebböl az új
információból 
olyan hordereju következtetéseket vonhatott volna le belöle a Rendszer


céljával, 


muködésével és a programozókkal kapcsolatban, hogy képtelen volt feldolgozni
az 
agyában kavargó kétségeket és kérdéseket. Persze beletelik egy kis idöbe, míg


az 
ember hozzászokik a gondolathoz, hogy a cimborája, aki a szomszéd cellában 
raboskodott, valójában földre szállt istenség. 


-De - mondta lassan - ha te programozó vagy, akkor ez az egész zurzavar
valami 
hatalmas terv része volt, ugye? 


Flynn erre csak legyintett; nem látta, mennyire megdöbbenti és megijeszti
ezzel Tront. 


-Jó lenne, mi? Haver, nekem egyetlen másodpercnyi idöm se volt a
gondolkodásra, 
mióta lekerültem ide. Illetve bekerültem ide - Hirtelen zavart képet vágott.
-


Kikerültem ide. Akármi. 


Tron igyekezett megemészteni a dolgot. Yori kíváncsian mustrálta Flynnt,
egyelöre 
elfogadta az állítását, a végsö döntés jogát azonban fenntartotta magának. 


-Akkor hát... - kezdte Tron, de nem fejezte be a mondatot. 
Az izgatott Flynn némi buntudatot érzett, bár fogalma sem volt róla, miért.
Látta, hogy 
ha el akarja kerülni a zurzavart, és nem szeretné, hogy valami


természetfölötti lénynek 
tekintsék, minél elöbb tiszta vizet kell öntenie a pohárba. 



-Nézd, öregem, tudjátok, hogy van ez! Ti csak csináljátok, amiröl azt
hiszitek, hogy a 
dolgotok, még ha kész örültségnek tunik is, közben meg reménykedtek, hogy a 
programozótok odafent tisztában van vele, mi mennyi - Furcsa elégtételt
érzett, amiért 


sikerült szavakba öntenie az egyetlen igazságot, amit a két világban
megtanult. 
Tron továbbra is tamáskodott. 


-Nos, lehet, hogy a programok esetében ez így van, de... 
-Kénytelen leszek csalódást okozni neked, haver - vágott a szavába Flynn -,
de 
általában ez a helyzet a programozóknál is. 


-Egyre furcsább - mélázott Tron, és azon törte a fejét, hol érhet véget ez a
hierarchia. 
Yorinak az az érzése támadt, hogy Flynn jelenléte gyökeresen át fogja
alakítani a 


Rendszert, az FVP-töl teljesen függetlenül. 


-Szóval - vigyorodott el Flynn, miközben megveregette Tron vállát, és széles 
gesztussal a napvitorlásra mutatott - aranyos kis hajót szereztetek. Mi a
következö 
hadicsel? 
Az adott körülmények között Tront nem érte meglepetésként, hogy továbbra is ö


a 
vezér. 


-Emlékszel, hogy be akartál nézni az FVP-hez? - Flynn arckifejezése felért
egy igenlö 
válasszal. - Arrafelé tartunk - Tron megmutatta a módosított korongot. - Alan
Egyes 


megadta nekem a kódokat, amire szükségünk lesz a Fövezérlö ellen. 
Jó munka, Bradley! - gondolta Flynn, és felnevetett. 


-Nagyszeru! Hál'Istennek legalább Alan nem szunyókál! 
Társai megint teljesen el voltak képedve. Tront felháborított, hogy ilyen
könnyedén és 
hanyagul veszi a szájára Alan Egyes nevét. 
Yori ezalatt Flynn utolsó szavain tunödött, és magában azt kérdezte: hála


kicsodának? 



Sark hordozója ragadozóként cirkált a Rendszer egén. A Parancsnok Program 
gondolatokba merülve, egyedül állt a híd megfigyelöablaka elött. Tudta, mi a 
napvitorlás foglyul ejtésének kulcsa: a jármu kénytelen az eget át- meg


átszövö 


transzmissziós sugarakon haladni. Csakhogy a transzmissziós sugarak
elképesztöen 
bonyolult hálózatot alkottak, amely a Rendszer legnagyobb részére kiterjedt.


És Tron 


nem volt olyan ostoba, hogy egyenesen a Központi Vezérlöegység felé vegye az
irányt; 
a programozóhívök bajnoka ezernyi más útvonalat választhatott. A vadászat és


a 


felelösség elsösorban a hordozóra hárul majd; az Azók túl lassúak voltak az
effajta 
feladatokra. De abban Sark bizonyos volt, hogy Tron elöbb-utóbb jönni fog. 
És volt egy másik lehetöség is a szökevények feltartóztatására; a Fövezérlö


minden 


figyelmét a transzmissziós hálózatnak szentelte, megpróbálta lokalizálni a
vitorlást, és 
üzemzavart elöidézni a muködésében. Sark elnyomta türelmetlen vágyát, hogy 
leszámolhasson Tronnal. Szemrehányást tett magának, hogy nem hozatta még a 
Játékmezön maga elé Tront, és nem ölte meg. De mindig is különleges falatnak 
tekintette Tront, és fokozatosan csökkentette az esélyeit; várta, mikor jön el


az a pont, 
amikor összeomlik. 
Csakhogy Tronnak esze ágában sem volt összeomlani, inkább megszökött. 
Sark hadnagya szólalt meg a háta mögött, halkan és bátortalanul. 


-Uram, mit csináljunk azzal az örzövel, Dumonttal? Zárjuk be a többi mellé? 
-Dehogyis, te bitagy~ú! - mordult fel a Parancsnok Program. Sarkon fordult,
és 
jéghideg mosolyt küldött az alárendeltje felé. - Készítsétek elö az
inkvizíciós 


programo~t! Szükségem van egy kis lazításra - Az ötlet kicsit megnyugtatta;
Dumont 


megbüntetésével kellemesen fog telni az idö, míg megkaparintja Tront. - Elöbb 



azonban állítsd üldözö pályára a hordozót! 
Aztán végigmérte a rémült hadnagyot. Lehet, hogy huséges hozzá, de akkor sem 
vezetne jóra, ha hagyná, hogy a beosztottjai magukhoz ragadják a


kezdeményezést. 


Sark most kiesett a Fövezérlö Program kegyéböl; nem hagyhatta, hogy a
vetélytársak a 
fejére nöjenek. 


-És még valami - fejezte be vészjóslón. - Ne gondolkozz többet! Az az én
dolgom, 
érted? 
A hadnagy arcán tükrözödö félelem és megunyászkodás megnyugtatta. A 
megfélemlített tiszt eloldalgott, hogy teljesítse a Parancsnok Program
akaratát. Sark 


újra elmerült a gondolataiban, a hangulata azonban valamicskét javult. 


Flynn nagy érdeklödéssel tanulmányozta a vitorlást; élvezte a dolgot. Most,


hogy 
böven volt ideje, döbbenten látta, hogy ez a videoszimuláció a NASA
tervrajzain 


alapszik, de itt a Rendszerben teljesen más elven muködik, mint az igazi


napvitorlások. 
Bárhogyan is legyen, Flynn le merte volna fogadni, hogy ezt a hajót nem a
vitorlákba 


fogott fotonok energiája hajtja. 


A transzmisszós sugár a távoli farrész széles fogadónyergénél lépett be a
hajótestbe, és 
az orrprojektorban bukkant elö újra. Amennyire Flynn ki tudta okoskodni,


közben 


valami láthatatlan módon kikerekítette a fémesen csillogó vitorlákat, és
elképesztö 
sebességgel hajtotta elöre a jármuvet. A felépítmény részletei ugyanolyan 
bámulatraméltóak voltak, mint a napvitorlás meghajtása. Mit szólhatna például


a palló 


és a híd között lebegö lépcsöhöz, ami minden alátámasztás és felfüggesztés
nélkül 
lógott a levegöben? Legfeljebb annyit, hogy nem ez a legfurcsább dolog, amit


láttam, 
vonta le a következtetést, amit nemrég még lehetetlennek vélt volna. 



Tronhoz fordult, aki a hajót irányító Yori mellett ült, s átölelve tartotta a
lányt. A 


programozóhívök bajnoka még mindig furcsa pillantásokkal méregette Flynnt,
mintha 


nem tudná, mihez kezdjen egyes dolgokkal, amiket az utóbbi idöben hallott
töle. 


-Mi van Sark barátunkkal? - kérdezte Flynn. 
Tron ugyanezen törte a fejét. 
-Valószínuleg úgy döntött, hogy nem vesz üldözöbe minket - mondta. A hordozó 
sosem érné utól a vitorlást. Sarknak a legvalószínubb húzása - ha nem
veszítette el a 
józan vérmérsékletét - az lesz, hogy megerösíti az örséget a Központi


Vezérlöegység 


körül. És Sark csödöt mondott a Fövezérlö Program elött, nem is egyszer;
könnyen 
meglehet, hogy az FVP megunta a kudarcokat. - Mostanában elöfordul, hogy


egyes 
programok egyszeruen... eltunnek. 


-De remélem, nem velünk! - mondta félig tréfásan Flynn. 
Tron megrázta a fejét, és felemelte a korongot. 
-Amíg ez nálunk van, soha! - A fegyver úgy izzott a kezében, mintha
türelmetlenül 
várná, hogy beteljesítse küldetését. Tron a párjára nézett, aki a vitorlást
vezette. -


Ellenörzöm a sugárérintkezést, Yori. Ti ketten addig figyeljetek, nem
bukkanak-e fel 
mezöfalók a közelben! 


Tron elöresétált a keskeny pallón, ami Flynn számára még mindig rettenetesen 
bizonytalannak tunt, noha tudta róla, hogy hihetetlenül erös. Tron után
pillantott, azon 


töprengett, mi a fene lehet az a mezöfaló, és forrón remélte, hogy a


sugárérintkezés -
amivel eddig esze ágában sem volt foglalkozni - tökéletes és kielégítö. Biztos
volt 


benne, hogy nem szeretne karambolozni a napvitorlással - bár hogy minek 
mehetnének neki, arról meglehetösen ködös fogalmai voltak. 



Yorira nézett. 


-Ismered ezt a vidéket? 
A lány bólintott. 
-Egy kicsit. 
Flynn a lenti tájat fürkészte, és egy kivilágítatlan területre mutatott, amit
szemlátomást 
valami károsodás ért: a terepalakzatok idomtalanok és kétdimenziósak voltak. 


-Ott mi történt? 
Yori kissé felemelkedett a pilótaülésböl, odanézett, és szomorúan azt
felelte: 


-Az FVP fölperzselte. Nagyon kevés tartomány van, ahol egyáltalán maradt még 
energia. 
Flynn körülnézett a Játéktengeren, amely nemrégiben tunt fel a vitorlás alatt.
Most a 


felperzselt régió kivételével mindenütt csak foszforeszkáló folyadékot látott.
A tenger 
gyönyöru volt, tarka színekben hullámzott, fénylö habok táncoltak rajta,


itt-ott 


sziporkázó tajtékot vetett. Különös, csodaszép, titokzatos vidék volt; Flynn
fölidézte 
magában a lapályt, a Gyártartományt, a Rendszert, ahogy zuhanása közben látta,


a 


Kiképzö Komplexum dölyfös épületszörnyetegét. Az Elektronikus Világ néha
groteszk 
és fenyegetö volt, de nem tagadhatta le, hogy más alkalmakkor csodálatosnak


és 
lenyugözöen szépnek találta. 
Földi ember soha nem látott még ilyen bizarr vidéket, nem élt át ilyen


fantasztikus 


kalandokat. De ha minden jól megy, ha szabad a vásár a Központi
Vezérlöegységnél, 
ha Tron korongja beválik, Flynn szeretett volna az elsö adandó alkalommal 
visszadigitalizálódni. Milliónyi megválaszolatlan kérdéssel és egy ismeretlen 
kozmosszal a háta mögött fog hazatérni. Kicsit meglepte, mennyire bánkódik


emiatt. 


-Azt beszélik, mindenféle szörnyek élnek a tengerben - mondta Yori. - óriási 

mezöfalók és adatkalózok. 


-Borzasztó - vélte Flynn szárazon; talán mégsem lenne olyan rossz ötlet
mielöbb 
hazatérni. - Alig várom, hogy összefussak velük. 
Yori újra a vezetésnek szentelte figyelmét. 


-Nos, ez a sugár mindenesetre bármit lehagy, amivel a tengeren
találkozhatunk, Sark 
hordozóját is beleértve. 
Flynn, akinek inkább a biztonságos útvonalak jártak az eszében, mint az
izgalmas 


légihajszák, nem tett megjegyzést. A Játéktenger opálos fényu áramlatai
sebesen 


száguldottak visszafelé alattuk. 
Tron a vitorlás orr-részének legszélén állt, és a nyers energiától izzó
vezércsatornát 


nézte. Maga elé tartotta a korongját, és szemügyre vette. Felidézte Alan Egyes
szavait, 


és megpróbálta kifürkészni, miben rejlik a módosítás lényege. 
A transzmissziós sugár a hajótestböl bukkant elö, Tron látókörén kívül.
Szabálytalan 


idöközönként más sugarak torkolltak bele, vagy párhuzamosan futottak vele egy 


darabig, egzotikus fény- és energiahálót alkotva. Megbizonyosodott róla, hogy
a jármu 
sugárérintkezésével minden rendben van, majd visszahúzódott, és minden


figyelmét a 


dobásra összpontosította. Aztán elhajította a korongot, amely messzire szállt
a hajótól, 
egyre följebb és följebb, míg már látni is alig lehetett. 
Az energiától vibráló korong pörgött és repült, mind magasabbra hajtotta a


dobás ereje 


és gazdája akarata. Tron követte a röppálya ívét, tanulmányozta, kielemezte
minden 
részletét. Remélte, hogy a fegyver el tudja látni a feladatot, amire Alan


Egyes szánta; és 


azt is, hogy ha eljön az idö, gyors és pontos lesz a dobása. Tron tudta, hogy
mindent ki 
kell rekesztenie az agyából, amit ez a Flynn a programozókról összehordott. Ha


majd 



használnia kell a korongot, nem engedheti meg magának a kételkedést, az 


ellentmondásos érzelmeket. Akkor csak a Harcos, a célpont és a fegyver lesz a
világon. 
A korongja most már lelassult, aztán széles ívben visszafordult, ahogy


tervezte. 


Hunyorogva, számítgatva figyelte. A korong lefelé jövet felgyorsult, mintha
szeretne 
visszatérni hozzá. Tron kinyúlt utána; megnyugtató erövel csapódott a kezébe, 
szikrázva szórta maga körül az energiát. -gy tartotta egy pillanatra, majd


újra szemügyre 


vette, s végül elkönyvelte, hogy nem talált hibát sem a fegyverben, sem
önmagában. 
Tron elégedett volt; ebben az összefüggésben nem számított, hogy Flynn


valóban 
programozó-e vagy sem. Semmi kétely, semmi szörnyunek tunö igazság nem 
akadályozhatja meg, hogy használja a fegyvert, amit Alan Egyes adott neki. 


A hordozó felderítést végzett a Játéktenger fölött, miközben a Központi


Vezérlöegység 
felé haladt; Sark nagyjából ugyanúgy értékelte ki a stratégiai helyzetet, mint
Tron. A 


legénység azonban ennek ellenére feszülten figyelte a muszereket, a hídon és a
fedélzet 


többi részén pedig éber örszemek álltak. 
A jármu belsejében, abban a helyiségbe, ahol Sark legszörnyubb kedvtelésének
hódolt, 


Dumont olyan érzelmeket élt át, amikröl azt hitte, hogy rég elfelejtette öket:


félelmet, 
döbbenetet, és - ami a legrosszabb volt az egészben - fájdalmat. Már nem volt
félig 


program, félig gépezet, mint a bemenet/kimenet toronyban. Megfosztották
különleges 


státusától, lecsapolták az energiáit, s megint ugyanúgy nézett ki, mint a 
hagyományosabb programok. Idösnek látszott, s hullámzó köpenyt viselt, ám
kimerült 


és elnyutt volt a Sark inkvizíciós kamrájában átélt gyötrelmektöl. 
Az állományörök a mellének szegezett botokkal tartották sakkban. Vaskos
lábbilincset 



viselt, amely perzselö lánggal égett; csaknem eszét vesztette a fájdalomtól.


Dumont 
azonban, miközben arcát ezernyi ráncba rántotta össze a kín, eltökélte magát,
hogy 


nem adja meg hóhérainak a teljes kapitulálás elégtételét. Minden csepp


akaraterejére 
szüksége volt, amit össze tudott gyujteni, hogy ne üvöltsön fel kínjában, ne
kezdjen el 


könyörögni, hogy hagyják abba - bár úgysem hallgattak volna rá. Az öreg,
barázdált 


arc elszántan megkeményedett. Megint iszonyú fájdalom nyilallt a testébe a 
béklyókból, hogy elgyötörve összerándult; az örök botjai nekiszorították a
falnak. És 


Dumont még mindig nem ordított fel; elhatározta, hogy ezt az egyet megtagadja


tölük. 
Egy cellában volt, a hordozó tágas rakterében. Az öreg program tudta, hogy
odafentröl 


Sark kaján elégtétellel figyeli a kínzását, s élvezi látni a szenvedését.


Dumont szemhéja, 
amely az energiavillámok hatására görcsbe rándult, most lassan, nagy
eröfeszítéssel 


kinyílt. Fölnézett a Parancsnok Programra; tudta, hogy Sark örömét leli a
látványban. 
A hivatalától megfosztott, tehetetlenné alázott Dumont megfogadta, nem fogja 
megadni Sarknak azt az elégtételt, hogy megtörve lássa. 


-Eleged volt már? - kérdezte fentröl a hatalmas, sisakos alak. A kérdésnek
nem sok 
értelme volt; ez a kínzás csak egyféleképpen fejezödhetett be. Dumont, aki már
ereje 


végén járt, följebb emelte elgyötört, végtelenül fáradt tekintetét. 
Rekedten elkárogta magát: 


-Mit akarsz, fiam? El vagyok foglalva. 
A csúf arcon lobot vetett a düh; Dumont egy pillanatra mámoros diadalt érzett.
Sark 
gyözelme nem lehetett teljes, amíg az öreg program nem hajt térdet elötte. Ezt


mutatta a 
válaszban izzó harag is. 



-El vagy foglalva a haldoklással, te elnyutt programcsökevény! - Sark
szikrákat szórt 
dühében. Dumont fájdalma enyhült egy kicsit a látványtól. 


-Igen, öreg vagyok - ismert el, de inkább önmagához beszélt, mint Sarkhoz. 
Megöregedett a programozók szolgálatában, belefáradt a Rendszer szakadatlan 
muködtetésébe, kiábrándult a sok szörnyuségböl, amelynek tanúja volt. úgy
érezte, 


megfelelöképpen felvértezte magát, hogy megférjen az FVP-vel és Sarkkal. ám
Tron 
és Yori idealizmusa és romlatlan reménye megfosztotta öt a csigaházától. Az


örzö 
meglepödött, mennyire könnyen viseli lélekben ezt a végsö katasztrófát, Sark 
bosszúját. Dumont tudta, hogy hamarosan vége lesz, de úgy érezte, megmentett


valamit 
önmagából. 
újra felnézett. 


-Igen, elég öreg vagyok hozzá, hogy emlékezzek az FVP-re, amikor még
egyszeru 
sakkprogram volt - tette hozzá. Hangja magabiztosabbá vált, bár továbbra is
gyenge 


maradt; Sark szeretett volna az arcába sújtani, mégis végighallgatta. - Kicsi
volt ö 


kezdetben, és kicsi lesz a végén is - fejezte be Dumont. 
Noha Sark csaknem azonnal magához tért, egy pillanatra a kétely kifejezése
futott át az 


arcán, és Dumont úgy érezte, megérte. 


-Ez nagyon vicces, Dumont. Talán magam mellett tartalak, hogy néha
elszórakoztass. 
S ezzel újabb gyilkos energiasugár csapott elö a lábbilincsekböl. Dumont 


kétségbeesetten vetette hátra fejét, és a kínok tengerében úszva
megfeledkezett róla, 


milyen elégtételt jelentett neki Sark bosszantása, megbánt mindent, vadul
átkozta 


magát, és már csak arra vágyott, hogy legyen vége ennek az egésznek. Mikor
azonban 


az energiacsapás véget ért, Dumont - aki nagyon jól tudta, hogy az igazi
kínzás csak 



most kezdödik - abból a tudatból merített nyugalmat, hogy ha csak egy
pillanatra is, de 


az igazsággal sikerült megzavarnia hóhérát. 
Aztán a béklyók ismét felizzottak; a fájdalom visszatért. Dumont egészen
eltorzult töle, 


vonaglott, zokogott. Már csak a kitörlés huvös csendjére vágyott. Énjének
egyik része 


azonban mégis különös elégtételt érzett, amiért segített Tronnak és Yorinak 
reménytelen küldetésükben - büszke volt rá, hogy minden töle telhetöt megtett
ebben 


az örült világban. 
TIZENNEGYEDIK FEJEZET 


A látóhatár vonala megtört; Flynnt várakozásteljes érzés fogta el, mint amikor
egy 


hosszú utazás végéhez közeleg az ember. 


-Nemsokára elhagyjuk a Játéktengert - jelentette be Yori, aki még mindig a 
vezérlömunél ült. Flynnt nem lepte meg az a kitartás, magabiztosság és
céltudatosság, 
amit az utazás során tanúsított; inkább Lorára emlékeztette. Yoriban megvolt


ugyanaz a 


képesség, hogy átlássa a dolgokat, mindig a töle telhetö legkiemelkedöbb
teljesítményt 
nyújtsa, és ne adjon támadási felületet a kritikának. Ugyanaz a láz futötte,


hogy mindig 


a csúcsra törjön, és csak akkor legyen elégedett, ha elérte a tökéletesség
legmagasabb 
fokát. Flynn a lányt nézte, és közben felidézte magában, mennyi mindent


jelentett neki 
Lora. 
Aztán megfordult, és figyelni kezdte Tront, aki fel-alá járkált a baloldali


pallón. 


Flynnek eszébe jutott, milyen odaadással hajította el a korongját az orrban,
és 
mennyire pontos volt az a dobás. Sok mindent megtanult, mégis sejtette, hogy


Tront 
valami olyan kapcsolat fuzi a korongjához, amelynek lényegét ö, Flynn még csak
nem 



is sejtheti. Talán Alan Bradleyt látom? - kérdezte magában, miközben a fénylö 


bajnokot nézte, az elektronikus páncélt viselö, földönkívüli Harcost. Megértem
öt. És 
Dillingert is, persze másként, akárcsak Gibbset. És Lorát; mindenekelött


Lorát. 


Flynn pillantása megint a horizontra tévedt; közeledtek a Központi
Vezérlöegységhez, 
az FVP-hez, és a végsö megoldáshoz - a diadalhoz vagy a halálhoz. Flynn


rájött, hogy 


akkor sem csinálna másként semmit, ha lehetösége nyílna rá. Eleve azért tört
be az 
ENCOM-épületbe, hogy rendezzen egy régi számlát; most ádázul vigyorgott a


Központi 
Vezérlöegység felé, ahol a Fövezérlö Program várta öket. Gyere és harcolj! 
A vitorlás hirtelen megremegett alattuk; mióta útnak indultak, ez volt az


elsö 


rendellenesség, amit tapasztaltak. A transzmissziós sugár hirtelen fényesebbé
és 
vakítóbbá vált, mintha túltöltödött volna. A vitorlás orra úgy hánykolódott,


mintha 


erös hullámzásba került volna, a vitorlák szikráztak. A transzmissziós sugár
egyre 
erösödött. 
Flynn futó léptek zaját hallotta a pallóról, és megpillantotta a rohanva


közeledö Tront; 


arcára kiült a Yori iránt érzett aggodalom. Tron egyetlen pillantást sem
vesztegetett a 
transzmissziós sugárra; látta, hogy valami külsö utasításnak engedelmeskedik.


Ez nem 


üzemzavar volt, csak a sugár intenzitása változott meg; az FVP átvette felette
az 
irányítást. Talán a Fövezérlö hajlandó volt elképesztö mennyiségu idöt és


energiát 


áldozni rá, hogy átfésülje a transzmissziós sugarak egész hálózatát, és
lokalizálja a 
vitorlást. Vagy esetleg - és Tronba egy pillanatra belehasított a buntudat -


érzékelte a 
hirtelen felszabaduló energiát, amikor ö elhajította a korongot. 
Semmi értelme nem volt, hogy most ezen töprengjen. Tron elszaladt Flynn



mellett, aki 


most kezdte visszanyerni az egyensúlyát, és Yori oldalán termett. A
transzmissziós 
sugár fülsértöen magas hangon sivítani kezdett, Tron alig tudta átkiabálni a


lármát, 


mikor megkérdezte a lánytól, hogy nem esett-e baja. Yori épségben volt, ám ez
csupán 
pillanatnyi megkönnyebbülést jelentett. 


-Mi történik? - ordította Flynn. A sugár éktelen zajt csapott, a vitorlás
pedig válaszul 
jobbra-balra imbolyogni kezdett. Mindannyian fogódzó után kaptak, nehogy 
lerepüljenek a fedélzetröl. 


-Energiaörvény! - kiáltotta vissza Yori. - Az FVP! - Ujjai a muszerfalon
zongoráztak; 
mindent megtett, hogy visszanyerje uralmát a jármu fölött. Flynn egy
pillanatra meg 


volt gyözödve róla, hogy Lorát látja; nem hasonmást, nem kísértetet, hanem öt
magát. 


Tron megtámogatta a lányt, és fölmérte helyzetüket: a tat és az orrész örült
kilengését, a 


négy rögzítökábel vibrálását, a vitorlák felületén végigfutó szabálytalan
hullámokat. A 


hajó megint megugrott, ö elkapta Yorit, és túlkiabálta a pokoli lármát. 


-Le kell jutnunk erröl a sugárról! 
A lány pillantása végigfutott a kijelzökön, és habozás nélkül rávágta: 
-Lehetetlen! Legalább hét-nyolc nanoszekundumra lenne szükség, hogy eljussunk
a 
következö csomópontig! 
A csomópont szó megütötte Flynn fülét, aki minden keze ügyébe esö kapaszkodót 
kihasználva igyekezett csatlakozni hozzájuk. A vitorlásnak át kell jutnia a
túlgerjesztett 


sugárról egy másikra. Körülnézett, majd elöremutatott. 


-Ott egy másik sugár! 
Megváltásuk ott csillogott a távolban. A Gyártartománytól egészen idáig ezen
az egy 


sugáron jutottak el; Flynn nem értette a vitorlás muködési mechanizmusát, de
úgy 



vélte, ez a pár mérföld már nem jelenthet gondot. öszintén remélte, hogy nem
lesz 


nagy ügy: elég nagyot esnénk innen, emlékeztette magát. 


-Túl messze van! - kiabálta vissza Yori. 
Ami azt jelenti, gondolta Flynn, hogy a vitorlás lezuhan, felrobban, vagy itt
ragad, míg 
fel nem bukkan a mi kedves Sark barátunk. 
Hirtelen meggyulölte a szeszélyes sorsot, amely ilyen dicstelen végre


kárhoztatja 


küldetésüket. Hiszen gyöztünk! Alig tudta türtöztetni magát, hogy ne üvöltsön
fel. 
Túléltük az arénát, a tankokat, az Azókat, a Harcosokat, mindent! Tron és


Yori 


közelebb húzódtak egymáshoz, a programozóhívök bajnoka átölelte szerelmét
hosszú, 
izmos karjával. Tekintetükben lemondás tükrözödött. 
A játéknak vége, következtetett Flynn, ekkor azonban eszébe ötlött valami, és 
magában hozzátette: Persze csak akkor, ha számításon kívül hagyjuk a vakmerö


és 
agyafúrt Kevin Flynnt! 
Tron látta, hogy Flynn feltápászkodik, és a vitorlás tatja felé szalad, egyik


korláttól a 
másiknak tántorodva. Volt valami a viselkedésében, ami visszatartotta a 
programozóhívök bajnokát, hogy utána kiáltson, és nyugalomra intse. Tron néha 
nehezen tudta elhitetni magával, hogy Flynn egy programozó, most azonban


másként 


állt a helyzet. Hirtelen reménykedni kezdett, akárcsak a Játékmezön vívott
véres 
párbajokban, amikor már felkészült a halálra, de rádöbbent, hogy gyözni tud,


és 


életben marad. Miközben pillantásával a tántorgó Flynnt kísérte, ugyanazt
érezte, amit 
a többi programozóhívö, akik tanúi lehettek az ö csatáinak. 


-Flynn! - kiáltotta, de a barátja nem állt meg. - Mit muvelsz? 
Flynn azonban csak nyomult tovább, és semmi jelét nem adta, hogy meghallotta
volna. 



Elérte a lebegö lépcsöket a hajó közepén, számuzte agyából a mélységes
meggyözödést, 


hogy az effajta konstrukcióknak semmi keresnivalójuk alátámasztás nélkül a 
levegöben, és hármasával vette öket. Felrohant a központi rámpára,
végigtántorgott az 


árbocok között, s mikor elérte a hajó tatját, hajszál híján egyensúlyát
vesztette, és a 


tengerbe zuhant. 
A vitorlák pattanásig feszültek, s hajszálfinom repedések futottak végig
rajtuk, mintha 


viharba kerültek volna. Bizonytalanul elimbolygott a külsö hajóburokból kiálló


három 
antenna egyike mellett, amely most örülten lengett ide-oda. Az agyában
mindent 


lepörgetett, amit erröl a különös, fantasztikus világról tudott; számba vette,


hogyan 
viselkedik itt az energia, és az a valami, ami az anyagot helyettesíti.
Fölidézte magában 


saját bámulatos cselekedeteinek emléket, hogy mit érzett, mikor elorozta a


leterített 
Harcos piros auráját, és mikor önkéntelenül felszabadította a lelött Azóban
szunnyadó 


energiákat. Ezekre az élményekre összpontosított; nem volt más vezérfonala. 


Eljutott a tat legvégébe, és megállt. Nem messze volt a kiugró bordáktól, amik
agyarak 
gyanánt védték a vitorlás fogadónyergét. Flynn megacélozta az akaratát, és a


talpa alatt 
áramló energiára koncentrált. 
Tron, aki oltalmazón ölelte Yorit a vezérlömu mellett, hirtelen rádöbbent, mit


tervez 
Flynn. örült, vakmerö dolog volt, de nincs kizárva, hogy meg tudja csinálni! 
Odakiáltott neki: 


-A csomópont! 
Flynn hasra feküdt a fedélzeten, és beszuszakolta a vállát két hatalmas
védöborda 
közé. A sugár lángolt és sistergett, úgy okádta az energiát, akár a pokol


kénköves 
torka. Igyekezett összekaparni magában az utolsó rejtett erötartalékot is,



amely 


programfölötti képességekkel ruházta fel. Aztán belemerítette karját a
sugárba. Nem 
dezintegrálódott; tisztán látta tulajdon széttárt ujjait a gyilkos energia


förgetegében. És 
rájött, hogy pontosan tudja, mit kell tennie. 
Az egész karját belemártotta a transzmissziós sugárba, mintha teljesen


veszélytelen 


közeg lenne, akár a víz. Tron és Yori a nyakukat nyújtogatták az ülésükben,
hogy 
jobban lássanak. Flynn szabad karjával a másik transzmissziós sugárra


mutatott, amit a 
távolban látott. Elöbb a felismerés jött, aztán az erö. 
Karjából vakító fénynyaláb lövellt ki; nem más, mint egy újabb transzmissziós


sugár. 


Eltalálta a másikat a távolban, és összeolvadt vele, akár egy rögtönzött híd.
Flynn úgy 
érezte, mindjárt szétrobban, elektronikus szervezete alig tudott megbirkózni a


perzselö 


energiákkal. Tron és Yori döbbenten nézte: mesehöst láttak benne, aki
példátlan 
höstettekre képes. 


-Csomópontot csinál! - kiabálta túl Tron a pokoli lármát. - Gyorsan; állj át
a másik 
sugárra! 
Yori azonnal a vezérlömu fölé hajolt. Flynn ernyedten, magatehetetlenül
feküdt, félig 


belelógott a sugárba. Ha nem tartja kinyújtva a karját, Tron halottnak hitte


volna. 
A napvitorlás megremegett, és körbefordult; elöbb lassan, aztán egyre
sebesebben 


lebegett Flynn hevenyészett hídján a biztonság felé, és fokozatosan levált a
Fövezérlö 
ellenörzése alá vont sugárnyalábról. Tron igyekezett nem gondolni rá, hogy mi 


történne velük, ha Flynn hirtelen szétbomlana. 
ám a vitorlás Yori biztos kezu irányításával másodpercek alatt elérte a
biztonságos 


sugarat, és a veszedelemböl megmenekülve új pályára tért. Nagy meglepetés érte



most 
az FVP-t és a rabszolgáit, gondolta Tron, bárhol is legyenek. 


Tron hátrafutott, Yorival a nyomában. A lépcsöt két hosszú ugrással hagyta el,


és az 
enyhén lejtös taton termett. Flynn mozdulatlanul feküdt, a karját már nem
tartotta 


felemelve. Tron óvatosan elhúzta a hajó farában izzó sugárnyaláb közeléböl,
és 


fölemelte. Aztán Flynnel a vállán elindult a híd felé. 
Tron vigyázva lefektette barátját a fedélzetre, aztán aggódva hajoltak fölé
Yorival. 


Fogalmuk sem volt róla, mit tehetnének. 
ám ekkor Flynn szeme kinyílt. Kábán, bágyadtan fölemelte a fejét. 


-Megcsináltuk? 
Mindketten felsóhajtottak megkönnyebbülésükben. 
-Igen - vigyorgott Tron. 
Flynn arcára vékony, kimerült mosoly ült ki. 
-Háromszoros hurrá a nyertes csapatnak! 
Aztán a feje félrebillent; megint elvesztette az eszméletét. És a
transzmissziós sugár 


tovább hajtotta veszélyes pályáján a napvitorlást a Fövezérlövel való randevú
felé. 


Egy idö múlva elhagyták a Játéktengert. A színpompás óceánt határoló szirtfal
olyan 


magas volt, hogy még a napvitorlás útját is elzárta, és olyan széles, hogy
Tron és Yori 


nem látta a végét. A transzmissziós sugár azonban átvitte öket egy hasadékon,
a 


Központi Tartomány fölé. 


Továbbra is középen, a hajó hídján tartózkodtak. Yori az ölébe vette Flynn
fejét, és 


idönként aggódva végignézett rajta. Nem tehetett sokat érte, mint ahogyan Tron
sem. 


Rájött, hogy most már elhiszi Flynn állítását, bár teljesen
elképzelhetetlennek tunt, és 



ellentmondott mindannak, amit a programozókról tudott. Az a csodatett a hajó
tatján 


minden kétséget kiuzött belöle. 
Yori gondosan figyelte, nem adja-e jelét energiavesztésnek, instabilitásnak,
nem 


tunnek-e fel rajta a bomlásra valló vektorvonalak. 


-Szerinted kitörlödik? - kérte ki Tron véleményét. 
-Nem - állította a közelben térdelö Tron. - De nem tudnám megmondani, miért. 
Abban a sugárban ezer program elpusztítására elegendö energia összpontosult.
Most 
már, hogy ilyen fényesen beigazolódott, Tron sem vonhatta kétségbe Flynn


történetét. 


Flynn fokozatosan tért magához az ájulatból, és Yori karjában találta magát. A
helyzete 
tehát irigylésre méltó volt, ha leszámítjuk, hogy úgy érezte magát, mint aki


három 
napot töltött egy betonkeverö gépben. Az emlékek lassan tértek vissza, s ö 
rámosolygott a lányra, mert azt hitte, hogy Lora van vele. Aztán minden eszébe


jutott, 
és rádöbbent, hogy ez a kéken fénylö nö nem ugyanaz, mint aki elhagyta öt. 


-Jaj, anyuci! - nyögött fel. 
Szédelegve nézett körül. Még megvagyok, vonta le a következtetést, ráadásul
egy 
darabban! Imádok arra magamhoz térni, hogy még nem haltam meg. 


-Helló, népek, jól vagytok? - érdeklödött. 
Hogy mi jól vagyunk-e... Tron hátravetette a fejét, és jóízu kacagással
nyugtázta a 
hidegvéru megnyilatkozást. Yori kedves pillantást vetett Flynnre, és rájött,


hogy szereti 


benne ezt a tréfás, pimasz vonást. Flynn egyáltalán nem hasonlított Tronra, ám
a maga 
keseru, mókás-bátor módján ugyanolyan erös volt. 


-Velünk minden rendben van - biztosította. - Aggódtunk miattad. 
Flynn még mindig kába volt, de hamar eröre kapott. Sérüléseket keresve
végignézett 
magán, legnagyobb meglepetésére azonban egyet sem talált. 



-Nem hagytam el semmimet - jelentette be. - Szóval a jelek szerint továbbra
is veletek 
vagyok. 
Felült, és azonnal megbánta; összerándult fájdalmában, és a fejéhez kapott. 


-Atyavilág! Szóljatok ennek a kalapácsos fickónak, hogy tunjön innét a
francba, jó? 
Tron kuncogott. úgy tunt, Flynnek semmi baja, a szörnyu fejfájáson kívül, bár
elég 


furcsán beszélt. 


-Ezt hogy csináltad, Flynn? - kérdezte, a transzmissziós sugárra gondolva. 
Flynn tunödve nézett végig fénylö testén, mely olyan jó szolgálatot tett neki
itt az 


Elektronikus Világban. Energiával manipulált energiát, ez azonban távolról sem
adott 


mindenre magyarázatot. Ösztönösen felhasználta szervezete megváltozott
struktúráját, 


meg azokat a képességeket, amikre egy roppant bonyolult rendszer - saját
emberi teste 


-digitalizálása során tett szert. 
-Alapfokú fizika - halandzsázott kissé ködösen. - Az energiasugarakat mindig
el lehet 
téríteni - Ülö helyzetbe tornázta magát, és kíváncsian körülnézett; szeretett
volna témát 


váltani. - Ott vagyunk már. 
Yori válaszolt neki. 


-Majdnem. Már csak a következö csomópontnál kell egy pályamódosítást végeznem
-
Nekikészülödött, hogy felálljon. - Jobb lesz, ha megyek, és megnézem a
muszereket. 


Gyengéden odébb húzódott Flynn mellöl; mozgása kecses volt és szemet 
gyönyörködtetö. 
A vitorlás most a Központi Tartomány roppant kanyonjai között járt,


alacsonyan 


maradva, nehogy felfigyeljenek rá. Az elektronikus táj itt elmosódott
körvonalú volt, 
már-már viharvert. Flynn látta, hogy kétoldalt tarka fényspirálokkal ékes


szirtfalak 



suhannak el mellettük. Mióta behatoltak a tartományba, eltelt már egy kis idö,


de 
üldözöknek nyomát se látták. Tron reménykedni kezdett, hogy a transzmissziós
sugár 


hirtelen elhagyásával becsapták Sarkot és az FVP-t, akik most azt hiszik
róluk, hogy 
elpusztultak vagy lezuhantak. 


Ez a remény azonban pár pillanatra rá semmivé foszlott; a hordozó éppen akkor 
rontott ki teljes sebességgel egy oldalsó kanyonból, amikor a vitorlás
elhaladt elötte. 


-Sark~! - kiáltotta Tron, miközben Yori a vezérlömure vetette magát,
hasztalanul 
próbálva elkerülni a fenyegetö ütközést. Flynn kétségbeesetten gondolkozott,
hogy mit 


tegyen. A napvitorlást nem szerelték fel fegyverekkel, arra pedig sem idejük,


sem 
helyük nem volt, hogy kitérjenek a hordozó elöl. Mielött reagálni tudtak
volna, az 


óriási csatahajó felöklelte öket. 


A hordozó orrából kiálló sarkantyú úgy hasított a vitorlásba, mintha játékszer
volna. A 
palló kettétört, a hatalmas fémvitorlák megrogytak és elszakadtak, az árbocok 
gyufaszálként roppantak össze. A vitorlás recsegve-ropogva, csikorogva


tiltakozott; 
darabjai örülten pörögve szerteszét repültek. 
Yori megfordult, és ugyanabban a pillanatban kiáltotta Tron nevét, amikor


Tront, aki 


valamiféle végsö hadicselre készült, és félúton járt a pallón, az ütközés
ereje lesodorta 
a fedélzetröl. Még hallották, hogy estében felordít: 


-Flynn! 
Yori és Flynn egymásnak zuhantak, majd a fedélzetre röpültek. Flynn csak
annyit 
tehetett, hogy megragadta Yorit, nehogy ö is lezuhanjon. Ha van egy kis ideje,


talán 


csatasorba tudta volna állítani különleges képességeit, de nem volt.
Kétségbeesetten 
kapaszkodott valami roncsdarabba, közben Yorit tartotta, és semmi mást nem



tudott 


csinálni. A hordozó orrában egy nyitott hangár sötét torka tátongott, és
rohamosan 
közeledett feléjük. 
A hajótest fele lezuhant. A maradékot, az utolsó roncsszigetet, amin Flynn és


Yori 
kuporgott, pár pillanattal késöbb elnyelte a hordozó. 
TIZENÖTÖDIK FEJEZET 


Mikor a cellája ajtaja kinyílt, Dumont odafordult. Készen állt a halálra. 


Meg volt gyözödve róla, hogy mostanra már Sark is beleunt a kínzásába, meg a
többi 
idös programéba, akik a hordozón raboskodtak. Ellenállni vagy tiltakozni


hasztalan lett 
volna, így hát csak lemondóan kihúzta magát. ám az örök nem hurcolták ki a 
cellájából, hanem Yorit lökték be az ajtón, meg egy másik programot, akit


Dumont 
nem ismert. 
Dumont megdöbbent, és mélységes szomorúság fogta el; abban reménykedett, hogy 
Tron és Yori megmenekült, s talán a Rendszer megmentésére is van valami


esélyük. 


Yori zokogva rohant oda Dumonthoz, s ö szánakozva a karjába zárta. Flynn
letörten 
állt a cella ajtajánál, a vereség tudata iszonyú teherként nehezedett a


vállára. Felismerte 
Dumontot, és látta, hogy milyen átalakuláson ment át az idös program, de 
különösebben nem törödött vele. A korongját elvették töle az állományörök, aki


abban 


a pillanatban körülvették és megrohanták a vitorlás roncsát, mikor az
megállapodott a 
hordozó hangárjában; a harc nem tartott sokáig. 
Yori zokogásától majd megszakadt a szíve. 


-Tron? - kérdezte Dumont a lánytól. Flynn ekkor elkapta róluk a tekintetét,
és 
komoran a falnak támaszkodott. 


-Meghalt - felelte Yori alig hallhatóan. 

Dumont felsóhajtott. Lelke mélyén elenyészett az utolsó reménysugár. Aztán
Flynnre 
nézett; kíváncsisága inkább a hosszú megszokásból fakadt, semmint öszinte 
érdeklödésböl. 


-És ez ki? 
-ö egy programozó, Dumont - mondta neki Yori. - Azért jött a világunkba,
hogy... 
hogy megpróbáljon segíteni nekünk. Tron hitt benne. 
Flynn úgy érezte, fölösleges lenne kijavítani a lányt. Már úgysem számított,
és nem 


akarta tovább fokozni a csalódottságát. Yori hangja végül elcsuklott. s
elfordította az 
arcát a volt örzötöl. 
Dumont azonban Flynnt méregette; nem tudta, higgyen-e a lánynak vagy sem. 


-Ha már a programozók sem tudnak rajtunk segíteni... - Nem bírta befejezni a 
mondatot. A Rendszer örökre az FVP markába került. 
Hirtelen a cella világítása maximumra kapcsolt; valamennyien az ajtóra néztek.
Sark 


lépett be rajta, kárörvendö vigyorral a képén. Tekintete végigvándorolt
rajtuk, és 
megszólalt. 


-Szóval végre kitöröltük azt az okvetlenkedö programot, aki... 
Megtorpant, mikor a pillantása Flynnre esett. Mikor értesítették a vitorlás 
legénységének foglyul ejtéséröl, nem tartotta fontosnak a másik programot,
mivel nem 
Tron volt az. Most azonban a szeme hitetlenkedve tágra nyílt. 


-Te! Nem! 
Sohasem látta Flynnt közelröl, és most azt hitte, Clu tért vissza valahogyan
az örök 
feledésböl. 


-Téged kitöröltünk! - mennydörögte Sark. - A saját szememmel láttam! 
Flynn tetötöl talpig végigmérte a díszes páncélt és bordázott sisakot viselö,
megtermett 
alakot, és keményen állta a Dillinger-arc tekintetét, amin meglepetés helyébe 
értetlenség lépett, egy kevés félelemmel vegyítve. 



Flynn elhúzta a száját. Fogalma sem volt róla, mire céloz Sark, de azonnal
beleélte 


magát a hazajáró lélek szerepébe. 


-Az ilyesmi engem sosem állított meg. 
Sark visszanyerte az önuralmát. 
-Megnyugodhatsz, gondunk lesz rád - Utóvégre a programot elfogták és 
bebörtönözték, s ez azt bizonyította, hogy nem rendelkezik természetfölötti 
hatalommal. Sark ezúttal ügyelni fog rá, nehogy hiba csússzon a számításba. 
Dumontra mutatott, mire három állományör megragadta az öreg örzöt. 
-Vigyétek ezt a programot a börtönverembe! - adta ki az utasítást Sark, és az
örök 
nekiláttak, hogy kivonszolják Dumontot a cellából. 
Yori megpróbált közbelépni, elkeseredetten sikoltozva. 


-Dumont! 
Az egyik ör azonban visszalökte. Flynnben hirtelen lobot vetett a düh, de
aztán 
meggondolta magát. Ilyen körülmények között értelmetlen lenne a harc. Jösztök


ti még 
az én utcámba, füstölgött magában. 
Sark megvetö pillantást vetett rájuk. Önbizalma helyreállt, mikor látta,


milyen könnyen 


megfélemlítette a lányt. Dumontra mutatott, aki elgyötört, sztoikus
arckifejezéssel 
várakozott, és azt mondta a többieknek: 


-A barátunkat és még egy-két vallási fanatikust a Fövezérlö elé kísérem. Az
FVP 
közölte velem, hogy szeretné magába olvasztani öket, bizonyára archiválási
céllal. Én 


viszont nem ezzel a hajóval megyek vissza a Játékmezöre. 


Flynn bizonytalanul hallgatta; fogalma sem volt, miért mondja el nekik a
Parancsnok 
Program mindezt. Sark arcára ismét kiült a szadista mosoly. 


-átszállok a transzmissziós sugárra. Csakhogy ha én elmegyek, a hajó és
mindaz, ami a 
fedélzetén van, automatikusan törlödni fog - Flynnre nézett - Titeket is



beleértve. 


Yori felcsuklott, és Flynn sem talált vigaszt magának. Sark gonosz vigyorral
sarkon 
fordult, és távozott. Dumont és az örei követték. A felsö fedélzeten Sark


megállt, hogy 
egy pillantást vessen a börtönveremre, ahol további programok várták kábán, 
összezsúfolódva a sorsukat. Öregek és gyengék voltak, az életeröt


kiszipolyozták 


belölük. Talán tucatnyian lehettek, és korábban mind a tornyokat örizték,
akárcsak 
Dumont. Csakhogy az FVP megszüntette a tornyok funkcióját, a programozókba


vetett 


hittel és a Rendszer szabadságával együtt.A Parancsnok Program elégedetten
nézte, 
ahogy odalent kinyílt az ajtó, és néhány ör jelent meg, hogy kiterelje az


elcsigázott, 
minden tiltakozásra képtelen programokat. 
Flynn csizmák döngését hallotta. Felnézett, és az átlátszó mennyezeten


keresztül Sarkot 
pillantotta meg. 
Sark élvezte azt az örjöngö, gyilkos pillantást, amit Flynn vetett rá


odalentröl. Flynn 


figyelte Sark távozását: semmi terve nem volt, hogyan számoljon le vele,
hogyan 
bosszulhatná meg Cromot és Ramot, hogyan tudná megmenteni Yorit. Borúsan 
eltunödött rajta, milyen érzés lehet kitörlödni. 


A hordozó megközelítette a Központi Vezérlöegységet, amely hatalmas 
komputermodulra emlékeztetö fennsíkként emelkedett a Központi Tartományban. A 
Rendszer léptékével mérve több mérföld széles volt, és teljesen lapos.


Felszínét 


bonyolult áramkörök szövevénye hálózta be, egyenletes simaságát csak a
roppant 
fémhenger - az FVP fellegvára - törte meg. Felülröl egy Kommunikációs Sugár 
csatlakozott hozzá, amely egyenesen áthaladt a fókuszantenna lassan forgó,


furészfogas 
tányérján, és a fellegvár kupolájának tetején végzödött. A citadella körül
szabad adatok 



fellege keringett, mint valami aszteroidaöv. Az információ végtelen folyamban


áradt a 
Fövezérlö birodalmának szívébe; egyre-másra érkeztek a kisebb sugarak a
fellegvár 


körül felszerelt prizmarelékbe, ahonnan folytatták útjukat az FVP felé. 
A hordozó fedélzetén Sarknak tisztelgett a hadnagya, és azt mondta: 


-Kompmodul indulásra kész, uram. 
Sark a hadnagyával beszállt a kompmodulba, mialatt az örei beterelték a
raktérbe 
Dumontot meg a többi örzöt. A hadnagy a muszerfalhoz lépett, és felkészítette


a 


komphajót az indulásra, miközben Sark a megfigyelöablakon keresztül a
fellegvárat 
nézte. Diadalmámora azon nyomban szertefoszlott volna, ha észreveszi a


hordozó 


külsö burkán araszoló kis figurát, aki óvatosan, de sebesen igyekezett a
kompmodul 
felé. 
A Központi Vezérlöegység fennsíkjáról vezérsugár lobbant, s közvetlenül a 
parancsnoki híd alatt kapcsolódott a hordozóhoz; útmutató és parancs az


FVP-töl. 


Sark személyesen nyomta le a lecsatlakozást elrendelö gombot. A modul, amely
a 
hordozó parancsnoki hídjának része volt, lassan levált hornyolt


tartófülkéjéröl. 


-Közvetlen vektorok elcsatolva - jelentette a kijelzöket figyelö hadnagy. 
- Cél az FVP! - adta parancsba Sark, s tekintete a fellegvárra szegezödött. -
Szeretnék 
mielöbb megszabadulni ettöl a holtsúlytól, és az elsö transzmissziós sugárral 
visszatérnie Játéktartományba. 
A tartóvektoroktól megszabadult kompmodul kecses ívben kiemelkedett a hordozó 
roppant tömegéböl, kicsit feljebb lebbent, aztán módosította pályáját, és


ereszkedni 


kezdett a fennsík felé. Ahogy a fénylö fémhengerhez közeledett, egyre
gyorsult. Az 
egyik tartóhoronyban aprócska emberalak bújt meg, és kétségbeesett erövel 



kapaszkodott. Tron nem volt biztos benne, kibírja-e a fellegvárig, hogy
szembenézzen 


az FVP-vel, és bosszút álljon rajta. 


Yori elkeseredetten ült a cella padlóján, arcát a tenyerébe temette; képtelen


volt 
elhinni, hogy Tron halott. Eddig a legszörnyubb veszedelemböl is mindig
visszatért 


hozzá, s nem volt könnyu megbarátkozni a gondolattal, hogy immár nem


számíthat 
erre. Azt hajtogatta magában, hogy semmi értelme folton vele foglalkozni,
utána 


vágyakozni. Tronnak vége, és neki sincs már sok hátra. Szörnyu közönyösség
szállta 
meg, mint amikor a Gyártartományban dolgozott; többé nem törödött semmivel és 


senkivel. 
Nem úgy Flynn. ö a cella ajtajánál állt, módszeresen végigkopogtatta a
keretet, és 


mindent alaposan megvizsgált, hátha talál rajta gyenge pontot, vagy egy olyan


helyet, 
ahol hozzáférhet a zárberendezéshez. Egy sietös vizsgálatot már elvégzett,
hátha van 


mód a gyors szökésre, de nem talált semmit, úgyhogy kénytelen volt elölröl
kezdeni az 


egészet. Ezúttal lassan, lépésröl lépésre haladt, kitapogatta a legkisebb 
egyenetlenségeket is, egyetlen reménykeltö apróság sem kerülhette el a
figyelmét. 


Yorira pillantott, és megfordult a fejében, hogy segítségül hívja, ám a lány


annyira 
elmerült gyászában, hogy úgy érezte, felesleges idöpocséklás lenne beszélni
hozzá. 


Folytatta a kutatást - és tudta, hogy az idö ellene dolgozik. 


A kompmodul megállapodott a Központi Vezérlöegység platóján. Simán
leereszkedett 


az egyik fogadónyílásba, tartóbordái nesztelenül csusszantak bele a hornyokba.
Sark 


egy másik gombra tette az ujját. A jármu egész elülsö része felhúzódott és
eltunt, szabad 



kilátást engedve a Központi Vezérlöegység széles, lapos fennsíkjára. Messze, a
plató 


közepén emelkedett a fellegvár. A hatalmas, csillogó hengert függöleges,
pengeszeru 


peremlemezek vették körül. 


A kompmodul távozását követöen, miután feladatát teljesítette, a hordozó


sodródni 
kezdett a levegöben; vezérlömuve a szétbomlás elsö jeleire felmondta a
szolgálatot. 


Nem úgy, mint számos más szimuláció és valamennyi program esetében, a hordozó 


sablonja tárolva volt az FVP által irányított Rendszerben, és bármikor elö
lehetett hívni 
újra. 
Flynn, aki még mindig az ajtót vizsgálgatta, érezte, hogy az állaga


megváltozik az ujjai 
alatt, és lassan fakulni kezd. Felkiáltott. 


-Hé! 
Eszébe jutott, amit Sark mondott a hordozó szétbomlásával kapcsolatban, és
feltámadt 
benne a remény. Ha a folyamat elég lassan megy végbe, talán még kijuthatnak


innen. 
Yorihoz fordult. 
A lány felnézett, mikor meghallotta a kiáltását, máskülönben azonban a


legcsekélyebb 


érdeklödést sem mutatta a bomladozófélben lévö ajtó iránt. úgy tunt semmi nem
tudja 
kizökkenteni mélabús letargiájából. Flynn odament hozzá, és letérdelt mellé. 


-Yori - mondta szelíden -, nekem még van energiám. Sark nem tud róla. 
Ha sikerül anyagi formában tartania a hajót még egy kis ideig, talán van
esélyük. 
Muszáj lesz, gondolta magában. Karon ragadta a lányt, hogy talpra ráncigálja


és 
megmentse, akár beleegyezik, akár nem. Az, hogy nélküle meneküljön, szóba sem 
jöhetett; úgy érezné magát, mintha Lorát hagyta volna cserben. 
A lány azonban ellenállt, nem volt hajlandó újabb konfliktusba bonyolódni,


még 



akkor sem, ha az élete a tét. 


-Nem! - kiáltotta eltorzult arccal, és elrántotta a karját. - Hagyj békén!
Vesztettünk! 
Flynn eleresztette, és visszarohant az ajtóhoz, abban a reményben, hogy a lány
követni 


fogja. Tenyerét az ajtó bomladozó felületére szorította, s érezte a furcsa,
elektromos 


bizsergést, ahogy a folyamat folytatódott. Van esélyük! 


-Nézd - mondta, és újra a lány felé fordult -, az ajtó már majdnem... 
Elakadt a szava. Yori mozdulatlanul állt, a kezét nézte. És Flynn látta, hogy
Sark nem 
feledkezett meg a foglyairól; Yori is bomlófélben volt. A teste áttetszövé


vált, lassan 


semmivé enyészett, és az ö számára nem lesz feltámadás. Ahogy egyre szivárgott
belöle 
az anyag, üres tekintetet vetett elöbb önmagára, majd Flynnre. 
Flynn odaugrott hozzá, átkarolta, magához szorította; azt akarta, hogy éljen. 
Megnyitotta magát azoknak az energiáknak az áramlása elött, amiket csak félig


értett. 


Yori szemhéja megrebbent, kis híján lecsukódott, és Flynn könnyunek, éterinek
érezte 
a testét. Minden eltökéltségét arra a gondolatra összpontosította, hogy a


lánynak nem 
szabad elpusztulnia. 
Yori szeme hirtelen kinyílt, aztán elkerekedett; tekintetéböl döbbenet sütött.


Értetlenül 


meredt Flynnre. A szín és az anyag visszatért belé, a kábulat helyét friss
életerö vette át. 
Flynn hátrált egy lépést, és csak úgy itta magába a visszatérö Yori páratlan


látványát. A 
lány alig talált szavakat. 


-Te... te visszahoztál? Miért? Hogyan? 
Flynnek eszébe jutott, hogy nincs vesztegetni való idejük, annyi semmiképpen,
hogy 
mindent elmondjon neki, amit szeretne. 


-Szükségem lesz a segítségedre - mondta. - Ki innen! 
Kézen fogta, és együtt menekültek. 

A rabok szánalmas sora letörten csoszogott az FVP-hez vezetö úton, az


állományörök 
szigorú felügyelete alatt. Élükön Sark masírozott, szándékosan visszafogva az
iramot, 


nehogy lehagyja a kimerült örzöket. Elöttük ott állt az FVP ragyogó


fellegvára. Sark 
elégedett volt; a Rendszerben minden úgy van, ahogyan lennie kell, a
Fövezérlö 


elképzelései szerint. Sark szilárdan elhatározta, hogy ha rajta múlik, ez
mindig is így 
lesz. 


Örökre. 
A kompmodulnál Sark hadnagya örködött nyugodtan. Itt semmitöl sem kellet
tartani -


hacsak az ember nem hívta ki maga ellen a Fövezérlö haragját -, de az elöírás


szerint a 
jármuvek mellett mindig örséget kellett hagyni. A hadnagy alig várta a
nyugodt, 


szórakoztató idöszakot, ami a Játékmezöre való visszatérésükkel veszi majd


kezdetét; 
rengeteg vetélytárs lesz, akivel a Parancsnok Program összemérheti magát,
rengeteg 


fogoly, akiket felhasználhatnak az arénában a grandiózus viadalokra. Ez
nagyszeru lesz, 
igazi élvezet. 


A hadnagy fülét halk nesz ütötte meg, mintha valami éles tárgy közeledne felé 
hihetetlen sebességgel a levegöben. Megfordulni sem maradt ideje; a korong
lángoló 


kisülése telibe kapta, és messzire hajította. A teste azonnal szétbomlott,
amint a korong 


pörögve visszatért gazdája kezébe. 
Tron kilépett a komp árnyékából, félrerúgta az útjából, ami a szertefoszló
tisztböl 


maradt, és elindult a foglyok után. Csak véletlenül, vakon kapkodva sikerült 
megkapaszkodnia Sark hordozójának egyik kiszögellésében, ami végül az életét 
mentette meg; azon lógva figyelte, ahogy a vitorlás lángoló roncsa a mélybe


zuhan. 



Eröt merített a gyulöletéböl, és felmászott a hajó burkolatára. 


Mikor a hordozó a Központi Vezérlöegység felé vette az irányt, Tron - aki
tudott Sark 
fejével gondolkozni - már sejtette a Parancsnok Program következö lépését. Az 
otromba hordozó nem férne el a fennsíkon; Sark komppal fog leszállni, aztán 
transzmissziós sugáron utazik vissza a Játékmezöre. Tronnak tehát az idö lett


az 


ellenfele, mikor sajgó tagokkal, minden erejét megfeszítve végigaraszolt a
hajóburkon, 
hogy odaérjen a kompmodulhoz, mielött elhagyná a hordozót. Csak az Alan Egyes 
terve iránt táplált rendíthetetlen elkötelezettség és az FVP elpusztításának


vágya tartotta 


vissza Tront, hogy a komp landolásakor Sarkra vesse magát. De ha megteszi,
azzal 
figyelmezteti az FVP-t a jelenlétére. Jobb alkalom is fog még adódni, hogy


bosszút 
álljon Sarkon. 
Tron megszaporázta lépteit, és egyre közelebb került a foglyok hosszú


sorához; 
óvatosan, de gyorsan haladt. 


A megalázott rabok, akik csüggedten, lehajtott fövel meneteltek, maguk mögött 


hagyták a plató sík részét, és nekivágtak az enyhe emelkedönek, amely a
fellegvár 
bejáratához vezetett. A szomorú menetet északi fényként világították meg a


citadellába 
érkezö és onnan távozó sugarak, mivel az FVP folyamatosan és féltékenyen 
figyelemmel kísért minden egyes eseményt az egész birodalmában. 
Sark, aki kajánul legeltette tekintetét az elvonuló foglyokon, nehéz, kesztyus


kezével 
vállon ragadta Dumontot, mikor az idös program elhaladt elötte. 


-Ne fél, Dumon~t! - mondta. - Hamar vége lesz. 
Persze nemcsak Dumontra gondolt; az FVP rémuralma a Rendszer - és a Rendszerek
-


fölött örökre véget fog vetni a szabadságnak, a programok hasznos muködésének,
és 



minden olyasminek, amihez a Fövezérlö Program nem adja beleegyezését. 


A szerencsétlen programok csoszogva sorakoztak fel az FVP elött. Több száz
lábnyira 
magasodott föléjük az acélkemény, fényezett, tükrözö felületu henger, amit


egész 
terjedelmében foszforeszkáló áramkörök és izzó fényerek szöttek be. És ezen a 
felületen domború karikatúraként megjelent az FVP arca. Vaknak tunö szemekkel 
tekintett le rájuk, melyek valójában mindent láttak. Az ábrázata különös


keveréke volt 


a gyógyíthatatlan idióták petyhüdt, reszketeg vonásainak és egy ravasz,
rosszindulatú 
démon pofájának. Undorító, puffadt jelenség volt, amely tudta magáról, hogy


ilyen, 


örömét lelte benne, és teljes mértékben kihasználta rút külsejét. Az óriási
arc most 
fénylö pasztellszínekben fürdött. 
Az FVP kör alakú talapzatának alátámasztásáról egy fordított fénykúp


gondoskodott. 


Ez a kúp viszont egy másik, felfelé álló kúpon nyugodott, amit a fellegvár
padlója 
bocsátott ki magából, a tengelyük is egybeesett. A Fövezérlö lenézett; élvezte


az öreg 


örzök megtört tekintetét. Az örök durva unszolására az idös programok
szabályos 
térközökben elhelyezkedtek a fal görbülete mentén; lesütötték a szemüket, és 
megadóan várakoztak. 
Az FVP vastag, puffadt ajka megmozdult. 


-KÖSZÖNTELEK TITEKET! 
Szavaiból maró gúny áradt, amint fülsértön körbedübörögtek a roppant
fellegvárban, 
újabb és újabb visszhangokat verve. 
Sark odalépett Dumonthoz, aki - mivel dacolni merészelt vele - az elsö helyre


került a 


kivégzendök listáján. Ellentmondást nem turö erövel megragadta a mozdulatlan
örzöt, 
és nekilökte a homorú falnak a háta mögött. Dumontot azonnal a falhoz


tapasztotta az 



FVP ereje; kétségbeejtö pózba csavarodott, arca eltorzult a szenvedéstöl.
Aztán a többi 


program is az FVP láthatatlan markába került, hogy osztozzanak Dumont
kínjaiban. 


Kezdetét vette a lassú, gondos kitörlés. A Fövezérlö Program átvizsgálta az
örzöket, és 


kiválogatta azokat a komponenseiket, amiket meg szándékozott tartani magának,
ezzel 


is elnyújtva haláltusájukat. Kísérteties, mindent elsöprö hangja alapjaiban
rázta meg a 


fellegvárat. 


-Programok! Ti most a leghatalmasabb program megalkotásában vesztek részt 
ennek... és az összes többi Rendszernek a történetében! 
Az egyik örzö semmivé enyészett, aztán egy másik is. A megmaradtak kezdtek 
elmosódni, ahogy az örökké falánk FVP elemésztette öket. Dumont szeretett
volna a 
végsökig dacolni, és valami sértést vágni az FVP képébe, de nem volt hozzá
ereje. 


-Egy értelmes struktúra! - kevélykedett az FVP. - Egy akarattal bíró entitás!
Egy 
felsöbbrendu lény! 
TIZENHATODIK FEJEZET 


Senki más nem volt a hordozó fedélzetén. Flynn nem tartotta valószínunek,


hogy 
letették öket valahol; a kegyetlen Sark nyilván sorsára hagyta csatlósait,
hadd 


bomoljanak ök is bitjeikre. 
Yori, aki sokáig a Gyárközpontban dolgozott, tudta, hogy merre keressék a 
parancsnoki hidat. Az életükért rohantak a bomlófélben lévö hajó folyosói és 
közlekedöaknáiban. 
Aztán kiértek a roppant, boltíves hídra, és éppen ott álltak meg, ahonnan Sark


szokta 


szemrevételezni a Tartományokat, és irányítani zászlóshajóját. Csak futó
pillantást 
vetettek a Központi Vezérlöegység titokzatos fennsíkjára. 


-Menj a vezérlömuhöz! - szólt oda Flynn Yorinak; tudta, hogy ezúttal nem lesz

ideje 
kísérletezni. 
A lány azonnal a fökonzolnál termett, szemügyre vette, és felidézte a


Gyárközpontban 
szerzett tapasztalatait. 


-Közeledünk! - figyelmeztette Flynn, ahogy a hordozó egyre közelebb sodródott
az 
FVP fellegvárához. Látta, hogy a hatalmas hajótest egész tömbjei bomlanak
fel, 


kísérteties szellemképeket hagyva maguk után. A folyamat gyorsan haladt;


Flynn 
kétségbeesetten törte a fejét, mi legyen a következö lépésük. Azt biztosra
vette, hogy 


egy ilyen hatalmas objektumot még az ö energiája sem tud stabilizálni, a 


bomlásfolyamat visszafordításáról nem is beszélve. De addig talán kibírja a
hordozó, 
gondolta, amíg rajtaütnek az FVP föhadiszállásán. 
Flynnek pillanatnyilag ez volt minden vágya. 


Dumont lassan elhalványult, testében a bomlás vihara tombolt, akaratereje
utolsó 


cseppjei elpárologtak. 


-Azt hitted, szembeszegülhetsz velem, Dumont - gúnyolódott undok hangon a 
Fövezérlö. - De én nyertem. Legyöztelek! 
Dumont méh áttetszöbbé vált. Sark nagy lelkesedéssel figyelte, ekkor azonban
az FVP 
hangja megcsuklott, mintha vissza kellett volna nyelnie a soron következö
sértést. 


-Várjatok! Sark! - csattant fel. Sark azonnal ugrott, a feje pillanatok alatt
kitisztult. -
Idegen jelenlétet érzékelek - mondta a Fövezérlö lassan, miközben kiértékelte
az 


információkat, amik felkeltették a figyelmét. - Egy Harcos? - tette fel a
kérdést 


önmagának. 


Sarknak nem kellett kérdezz-felelek játékba bonyolódnia. Éles, zengö hangú
kiáltás 



harsant mögötte, melyböl gyilkos düh sütött. 


-Sark! 
Megfordult, és megpillantotta a harcra kész Tront, akinek kék áramköre 
bosszúszomjas fénnyel égett, s tekintetéböl gyulölet sugárzott. 
A programozóhívök bajnoka készen állt a harcra, korongját a kezében tartotta.
A 


korong különös, fehér fényt árasztott, amilyet Sark még sohasem látott, és
Sark 
szívébe belopta magát a bizonytalanság. Tron meg sem próbálta palástolni


gyulöletét, 


ahogy ott állt a fellegvár bejáratában, és párbajra hívta öt. Sark félrelökte
a kétségeket, 
és elindult feléje, a saját korongja után nyúlva. 


-Nem tudom, hogy maradtál életben, rabszolga - kiáltotta Sark vicsorogva,
mikor 
kilépett a fellegvárból. - Készülj a halálra! 
Hatalmas lendülettel hajította el korongját, a dobás íve szakértöre vallott. A
fegyver 


pillanat alatt átvillant a köztük lévö távolságon, Tronnak azonban sikerült


idejében 
féltérdre hullani és félrehajolni, úgyhogy csak a feje fölött süvített el. A
korong feljebb 


röppent, és széles körívet írt le, de nem tért vissza a Parancsnok Program


kezébe, 
hanem újra Tront célozta meg. Ezúttal Tron feltartott koronggal fogadta a
támadást; a 


két fegyver összecsapását vakító fényvillanás kísérte. 


Sark korongja visszapattant, süvítve szelte a levegöt, s gazdája markát
kereste. Közben 
Tron megindította az ellentámadást. Sark szeme megvillant, mikor látta, hogy


elsö 
próbálkozását hárították, arca pokoli vicsorba torzult. 


-Makacs vagy, Tron! - csikorogta. 
Tron fegyvere feléje villant, lepattant Sark fölemelt korongjáról, és
másodszor is 


megcélozta. A Parancsnok Program azonban ismét hárított, és amint Tron
korongja 



gazdája sietös hívására elindult visszafelé, ö azonnal elhajította a sajátját.
A két 


lövedék szinte fej fej mellett hasította a levegöt. Tron ugrásra készen várt;
tisztában 


volt vele, hogy Sark dobása friss, az övé viszont már sok energiát
elhasznált. 


-És jobb is nálad - felelte Sark sértésére, aztán hagyta, hogy a tettek
beszéljenek 
helyette. Korongja az utolsó pillanatban Sarké fölé emelkedett, Tron pedig
felugrott, és 


maga alá húzta a lábát. Sark korongja gyilkos sziszegéssel suhant el alatta, a
magáét 


viszont röptében elkapta. 
Biztosan ért földet, s hallotta a Parancsnok Program korongjának haragos
süvítését, 


amint újra próbálkozik. Tron a hangra reagált; megpördült, és kinyújtott


karral, épp a 
megfelelö szögben feltartotta korongját. Sark fegyvere szikrákat szórva
csókolózott 


össze Tronéval, és mikor visszapattant, fénylö energiacsóvát húzott maga után.
Tron 
megpördült, hogy fogadja az újabb támadást. 


-Yori! Yori! Nézd! 
A sodródó hordozóból Flynn megpillantotta a párbaj energiavillámait. Nem
tudott 
szabadulni az érzéstöl, hogy az egyik Harcost már látta küzdeni hasonló


szögböl, a 
Játékmezö magasából. 
Yori odanézett, amerre Flynn mutatott, és átható, hálatelt kiáltás szakadt ki


belöle. 


-Tron! 
Visszakapta a párját; hogy a sors miféle szeszélyéböl, az nem érdekelte.
Teljesen 


lebénult, csak a gyilkos párbajt tudta figyelni; Flynn ugyancsak lenyugözve
állt. 


Tron óvatosan egyensúlyozva, egész testében megfeszülve várt. Sark megint
dobott, 



olyan gyors mozdulattal, hogy alig lehetett követni. A korong pillanat alatt
áthidalta a 


kettejük között lévö távolságot, Tronnak azonban sikerült kivédenie, és
azonnal 


támadott. Sark gúnyolódva visszahívta a korongját. 


-Nagyon ravasz, Tron! - És ö is hárított. 
Tron korongja visszatért, és egy pillanatig mindketten a másik következö
húzására 
vártak. Mindketten a legveszedelmesebb ellenféllel néztek farkasszemet, akivel


valaha 


találkoztak, és mindkettejüknek az járt a fejében, vajon meddig fog tartani ez
a 
törékeny szünet. 


-Csatlakoznod kellett volna hozzám - vigyorodott el Sark. 
Tron úgy érezte, idöpocséklás lenne válaszolni. Sark sosem értené meg, hogy
mindaz, 
ami történt csak megszilárdította és megacélozta Tronban a programozókba


vetett hitet. 


Aztán megakadt a szeme valamin az égen, és fölnézett. Elképzelhetönek
tartotta, hogy 
valami csel, de kockáztatnia kellett azt a pillantást, hogy megbizonyosodjon


róla, nem 
fenyegeti-e veszély abból az irányból. És meglátta a hordozó roncsát. 
Tisztában volt vele, hogy mostanra már semmivé kellett volna enyésznie. És


csak 


egyvalaki létezett, aki ha kicsivel is, de késleltetni tudta ezt a folyamatot:
Flynn. Tron 
mintha két apró alakot pillantott volna meg a parancsnoki híd megmaradt


szakaszán, a 
hajó elmosódott kontúrjain keresztül. És Yori? Reménykedett. 
Sark észrevette, hogy Flynn figyelme elterelödik. A Parancsnok Programnak


ugyan 
fogalma sem volt róla, hogy mi késlelteti a hordozó szétbomlását, de azonnal 
kihasználta az elönyt, amit Tron pillanatnyi figyelmetlensége jelentett, és


minden erejét 


beleadva elhajította fegyverét. Látta, mire képes Tron módosított korongja, és
mivel 
szerette volna minél hamarabb befejezni a párbajt, nem válogatott az



eszközökben. ám 


a zaj és a hirtelen mozdulat azonnal magához térítette Tront; lekuporodott, és
kinyújtott 
karral maga elé kapta a korongját, minden idegszálával felkészülve az


ütközésre. 
Gondolatai más a szögeken és a sebességeken jártak. 
Ismét végigvibrált a karján az egymásnak csattanó korongok energiája, és


ismét 
sikerült hárítania a támadást. 
Ahogy Sark korongja süvítve visszatért a gazdájához, Tron lendületet vett, és


dobott. 


Izmos karjának minden erejét beleadta a mozdulatba, amit az arénában
elsajátított 
agyafúrtsággal tervezett meg. Egy különös variánssal próbálkozott; Sark még


nem 
tapasztalta meg az Alan Egyes által módosított energiakorong teljes hatalmát. 
Sark elkapta visszatérö korongját, s látta, hogy Troné egyenesen feléje tart.


A 


Parancsnok Program magabiztos mozdulattal az arca elé emelte fegyverét, s
azon 
töprengett, meddig gyözi Tron energiával - mert abból neki volt nagyobb


készlete. 


-Nagyszeru páros lehettünk volna! - gúnyolódott. 
Tron korongja azonban röptében átfordult, és függölegesen hasította tovább a
levegöt; 
Sark döbbenten látta, hogy a támadás szöge hirtelen megváltozott. Cselekedni


azonban 


már nem volt ideje. Ahol a két korong találkozott, irtózatos energiakisülés
lobbant, és 
Sarké engedett. Tron fegyvere nekicsapódott, és úgy széthasította, hogy


felrobbant 


Sark kezében - aztán folytatta útját, kettévágta a bordázott sisakot, és
szerteszét 
fröcskölte, ami benne volt. 
Sark csak állt, üres kezét még mindig a magasba emelve; szeme döbbenten, 
hitetlenkedve kidülledt, az arca elernyedt. Egy pillanattal késöbb a Sark


program 
energiája és életereje gözölgö, foszforeszkáló vérfolyamra emlékeztetve ömleni



kezdett 


az iszonyú sebböl, végigpatakzott arcán és páncélján, majd elpárolgott a
levegöbe. 
Tron elkapta a visszatérö korongot, és minden szánalom nélkül figyelte


ellenfelét. Sark 


egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán elhanyatlott, arcra bukva a talajon.
A 
programozóhívök bajnoka elsietett az elesett Parancsnok Program mellett, és a 
fellegvár bejárata felé vette az irányt. 
Az FVP érzékelte, hogy valaki jön, de téves következtetésre jutott, és azt


dörögte: 


-Nagyszeru, Sark! 
Tron a bejárati nyílásba lépett. 
-Szerintem nem kellene ennyire lelkesedned, Fövezérlö - mondta Tron
higgadtan. 
Az FVP hangja iszonyatos volt, ha dühbe gurult. 


-Sark! - üvöltötte, s kísérteties, torz tekintete a bejáratra szegezödött; a
bajnokát 
kereste. - Hogy engedhetted, hogy ez a program... 


-Sark törölve! - kiáltotta Tron, félbeszakítva az FVP eszeveszett
gyalázkodását. 
-SARK! - makacskodott a Fövezérlö. Tron körülnézett, hogy merre vannak az 
állományörök, de mind kereket oldottak; nem fult hozzá a foguk, hogy 
szembeszálljanak azzal a bajnokkal, aki képes volt legyözni a hatalmas Sarkot.
Az FVP 
arca lángvörös volt. 
Tron megpillantotta a fal mellett Dumontot, akiböl már alig maradt valami,


szinte 


teljesen szétesett. Odarohant hozzá, és az FVP arca követte a fémhenger
görbülete 
mentén, hogy egy pillanatra se tévessze szem elöl. Tron elvetélt kísérletet


tett, hogy 
lerángassa Dumontot a falról. Hiába. 


-Dumont! 
Dumont összeszedte utolsó erejét. 
-Ne, Tron! Elöbb az FVP-t! 

Tron teli torokból kiabált, hogy fókuszban tartsa az öreg örzöt. 


-Dumont! Hol van Yori? Hol van Flynn? 
Alig hallotta Dumont válaszát. 
-Kitörlödtek... a hordozón... 
Nem, még nem! Tron tudta; a zászlóshajó egyelöre nem bomlott fel teljesen. De
elöbb 
az FVP-vel kell elbánni, különben minden hiába volt. 
Villogó szemmel pördült meg, és nekiveselkedett a dobásnak. 


-Program! állj! - parancsolta az FVP. - Ez tilos! 
Hihetetlen helyzetbe került, valódi veszély fenyegette, hogy kitörlik!
Elképesztö 
mennyiségu energiát összpontosított rá, hogy megkeresse és idehívja a


bajnokát. 
Tron dobott; a korong vakító fényrobbanás kíséretében csapódott a Fövezérlö 
Program csillámló felületének. Az FVP védöpaneljai összezárultak a tartókúpok


körül, 
a karmazsinvörös arc pedig fülsiketítö hangon bömbölt. 


-Sark! 
Kint, a fennsíkon mozdulatlanul hevert Sark. De az FVP mostanra már
megtalálta. 
Energia izzotta körül a széttépett áramköröket, egyre több gyülemlett föl


belöle a hulö 


holttestben. A kizsigerelt váz, ami hajdan Sark volt, már nem tudott teljes
programként 
funkcionálni; eddig is csak azért nem bomlott fel, mert megvédte az a


hihetetlen 


rezidens energia, amit az FVP a Parancsnok Programba táplált. Csakhogy ez a
tartalék 
gyorsan fogyott. 
ám ha az élettelen test elegendö energiát kap, akkor reagálni fog az FVP


közvetlen 


utasításaira. És a Fövezérlö Trontól való félelmében eszeveszett iramban
töltötte fel 
energiával. Elektronok rajzottak Sark holttestében; megmozdult. 
Tron elszánt dobásokkal ostromolta a paneleket, csak úgy füstölgött töle a


korongja 



erötere; el volt szánva rá, hogy lerombolja az FVP védösáncait, és örökre 


megszabadítja töle a Rendszert. Hajtotta a vágy, hogy kiszabadítsa Yorit,
Flynnt és 
Dumontot. 


-SARRRKKK! - üvöltötte az FVP. 
És parancsszavára odakint a fennsíkon Sark megcsonkított holtteste ismét
talpra állt; 
felhökben sugározta magából a beléje táplált iszonyú energiát. És az egyre


csak 
áramlott bele. Az FVP csak akkor maradhatott életben, ha zombit csinál Sark 
hullájából. Annyi energiát adott neki, amennyi egy egész Tartomány


muködtetéséhez is 


elegendö lett volna; amikor a saját életéröl volt szó, a Fövezérlö nem
fukarkodott. 
Sark teste nött, terjeszkedett. 
Magasan odafent Yori észrevette a vérvörös fényjelenségekkel kísért,


szentségtelen 
feltámadást. 


-Flynn, nézd! 
Sark immár valóságos óriás volt, szeme kiégve, fehéren csillogott. A lyuk a
sisakjában 
és a koponyájában megmaradt; a szörnyu seb hátborzongatóan tátongott.


Otromba, 


esetlen léptekkel indult el a fellegvár bejárata felé, de minden mozdulatából
iszonyú 
erö sugárzott. 
Szóval eddig szólt a nóta, gondolta Flynn. Boldogan nézte végig Tron


gyözelmét, 


egymást ölelgették Yorival, és várták, mikor fog kialudni az FVP, akár az
elkoppantott 
gyertya. De Flynn érezte, hogy a Fövezérlö gonoszságának e végsö


megtestesülésével 


szemben még Tronnak sem lehet semmi esélye. Flynn pillantása a fellegvárra
tévedt, a 
kupolájába érkezö kommunikációs sugárra, és vakmerö terv kezdett alakot ölteni


a 
fejében. 



-Yori, menj a sugár mellé, amennyire csak tudsz! 
A lány a vezérlömunél termett, és megpróbálta munkára fogni azt a kevéske
energiát, 
ami még megmaradt a roncsban. 


-Mit akarsz csinálni? 
Flynn elindult a folyosón a külsö burok maradéka felé. Sark holtteste dübörgö 
léptekkel közeledett az FVP-hez. Flynn visszakiáltott a lánynak. 
-Leugrok. 
Fölmérte magában a sugarat, megpróbálta kiszámítani az ugrás ívét. Tisztában
volt 
vele, hogy az életét kockáztatja. 
Yori tátott szájjal meredt rá. 
Talán muködni fog ez a fura képességem. Ha sikerül bekerülnöm az FVP-be,


lehet, 


hogy megszutyongathatom. Próbálkozás nélkül nincs siker! Szervusz, világ -
gondolta 
Flynn. 


Tron újra elhajította a korongját. A Fövezérlö védöpaneljei gyors ütemu
forgásba 


kezdtek, hogy csökkentsék a becsapódások és az energiakisülések erejét. Tron 
nekikészülödött a következö dobásnak. Ekkor azonban fülrepesztö, démoni
bömbölést 


hallott a háta mögül, és megpördült. 


A látványtól teljesen megdermedt. Sark energiában úszó kolosszus volt, a fején
még 
ott éktelenkedett a halálos seb. Ettöl az iszonyattól még a programozóhívök


bajnoka is 
hátrahökölt. 


-TRON! - A hátborzongató ordítás egyszerre több hangból állt, föleg Sarkéból
meg a 
Fövezérlöéböl, de a számtalan fogoly programéból is, akik most Sark testét
lakták. 


Tron úrrá lett átmeneti megdöbbenésén, lendületet vett, és dobott. A korong
fehér 


energiacsóvát húzott maga után a levegöben, a röppálya íve tökéletes volt. ám



a 


szörnyeteg egyszeruen kinyújtotta a kezét, és félrecsapta a korongot a
tenyerével. Tron 
visszahívta fegyverét, és lassan hátrálni kezdett; elöntötte a kétségbeesés,


de nem volt 
hajlandó feladni a harcot. 


A hordozó idegölö lassúsággal közeledett a sugárhoz, telepei csaknem teljesen 


lemerültek. Flynn a külsö felépítmény legszélén állt, és lefelé bámult,
miközben Yori 
szörnyülködve figyelte. 


-Flynn, ne tedd! - könyörgött. - Szét fogsz bomlani! 
Flynn odafordult hozzá, s mutatóujját az ajkára tette. Mintha csak Lora
lenne! 


-Valószínuleg - ismerte el. Aztán átölelte a lányt, és magához szorította.
Yori értetlenül 
meredt rá, de megbízott benne. Az ajkuk ezúttal találkozott. A csók újdonság
volt 


Yorinak, de azonnal rájött, hogy mire való. Tiszta szívböl viszonozta. 


Yori teste ismét sugározni kezdett, aurája ugyanúgy felragyogott, mint annak
idején a 
lakásán. Olyan érzelmek kavarogtak benne, amiket képtelen volt körülírni és 
kielemezni - valami mélységes vonzódás Flynn iránt, ami más volt, mint


Tronhoz 


fuzödö szerelme, de csodálatos és letagadhatatlan. Megint átalakult; az
áramkörökböl 
fénylö gyöngyfüzérek lettek, az áttetszö köntös pillangószárnyként röpdösött


körülötte, 
haja szabadon lobogott, szemét elragadtatva lehunyta. 
Flynn hátrébb lépett, és lenyugözve gyönyörködött a látványban. Egy


pillanattal késöbb 
a lány szeme kinyílt. 


-Ne aggódj! - súgta Flynn. Elengedte, és Yori némán nézte öt; nem talált
szavakat arra, 
ami az imént történt vele. 


Flynn kiállt a halványuló hordozó szélére, összeszedte magát, és leugrott,
egyenesen az 



FVP kommunikációs sugarába. Yori hullámzó köntösében a korlátnál termett, s
arcán 


félelem és szomorúság váltotta egymást, ahogy utána bámult. 
Flynn úgy zuhant lefelé a sugár suru, energiadús közegében, mintha lassított
felvételt 


nézne, és úszó mozdulatokkal bemanöverezett az energia-szökökút középpontjába,
az 
FVP szívébe. Yori ugyanúgy meggyászolta, mint Tront. 


-KAPCSOLAT VÉGE, PROGRAM! - dörögte Sark teste a hangok sokaságán, amiböl 
leginkább Sark és az FVP maró gúnyát lehetett kihallani. A ziháló Tron, aki 
legravaszabb támadásaival is kudarcot vallott, átbucskázott az óriás lába
között. A 
Fövezérlö a közelböl figyelte az eseményeket undok, idióta mosolyával. 
Flynn felemelt karral, lábbal elöre zuhant bele a sugárba, teste fehéren


izzott a 


kirobbanó energiától. Szivárványszínu fényfal villant elötte, és egy
pillanatra olyan 
érzés fogta el, mint a lézerlaboratóriumban, amikor digitalizálták; talán


megint átalakult 


a testfelépítése. Aztán Flynn bejutott az FVP hengerének központi magjába,
ahol a 
Fövezérlö legmerészebb álmában sem számított volna betolakodókra. 


Sark zombija döbbenten felnézett, mintha valami hihetetlen eretnekségröl


szerzett 
volna tudomást. Tron önkéntelenül követte pillantását, pedig tudta, hogy ez
csel is 


lehet. Az FVP puffadt ábrázatának helyét a fémhenger falán Flynn domborúvá


torzult 
arca vette át. Tronnak az a benyomása támadt, hogy az FVP-n belül iszonyú
küzdelem 


folyik, titáni erök csatáznak egymással. A szörnyeteg felé fordult, amely


valaha Sark 
volt, ám a zombi figyelmét továbbra is a hengeren belül zajló események
kötötték le. 


Tronnak eszébe jutott, hogy talán valami közvetett támadással... 
Ekkor látta, hogy az FVP fénykúpjait védö peremlemezek csattanva szétnyílnak, 



szabad utat engedve minden támadásnak. Flynn muve! Tron azonnal rájött. 


Tron megint fölemelte a korongját, s ezzel magára vonta a borzalmas gólem
figyelmét. 
Dobott, utoljára - de nem a halott kolosszust célozta meg, amivel eddig


harcolt. A 


korong sziszegve röppent a csomópont felé, ahol a Fövezérlöt tartó
energiakúpok 
érintkeztek egymással. A fegyver követte Tron utasítását, és egyenesen


belehasított az 
érintkezési pontba. 
Az eredmény olyan elsöprö ereju robbanás volt, hogy a lökéshullám kis híján


leverte 


Tront a lábáról; védekezön maga elé kapta a karját a pokoli höség ellen, a
hófehér 
fényvillanás csaknem megvakította. A Sark-zombi rámeredt. és amikor


rádöbbent, 
hogy mit tett, még egyszer, utoljára felharsant a hátborzongató hangok
kórusa: 


-NEEEEEEM! 
Mikor üres tekintete a kúpokból felszabaduló energiaorkánra tévedt, Sark egy
röpke 
pillanatra ismét régi önmaga volt, és porig sújtotta a felismerés, hogy 
visszavonhatatlanul elveszett. 
Aztán az óriás zavaros fényoszloppá változott, s körvonalai lassan


összemosódtak, 
mintha önmagába roskadva szétolvadna. Az irizáló fényu robbanások fellegében 
minden elpárolgott, ami életet vitt belé. Tron dermedt ámulattal meredt rá,


aztán újra a 
hengerre pillantott. 
Lassan egy újabb alak bontakozott ki az energiakúpok körül tomboló örvényböl, 
amelyben mérhetetlen hatalmak mérték össze az erejüket. Tront leginkább


Dumontra 
emlékeztette, amikor még egybe volt építve a vezérlötartályával. Az arca egy 
aggastyáné volt, aszott és sovány, a kor mély barázdákat szántott bele. A


tartály az 
örzök vezérlökapszulájának egy régebbi, idejétmúlt változata volt. 
Odafönt az FVP vesztésre állt; akkor öltötte fel ezt az alakot, amikor



megfosztották a 


hosszú évek során összeharácsolt energiától és programelemektöl. ósdi kocsis
írógép 
volt elötte, mely létezése legelsö napjaiból származhatott; göcsörtös,


köszvényes ujjai 


kétségbeesve verték a billentyuket. Ahogy Dumont megjósolta: kicsi volt
kezdetben, és 
kicsi lesz akkor is, mikor bevégzi majd. Az arc lassan elmosódott, majd


teljesen eltunt, 
a helyén csak egy sötét folt maradt. 
Az egész alak elenyészett, s az FVP hatalmas hengere egyre élesebben


világított. Tron 


hátrált egy lépést, mert sejtette, hogy a végsö befejezés csak most
következik. A fal 
mentén újra megjelent Dumont meg a többi örzö, ahogy a haldokló Fövezérlö 
kibocsátotta magából testüket és életerejüket. Tron karon fogta Dumontot, és


intett a 
többieknek, hogy meneküljenek a fellegvárból. 
Az FVP felületén egyik robbanás a másikat érte, lángnyelvek csaptak a kifelé 
botorkáló programok után. Az utolsó közülük ugyanabban a pillanatban


tántorgott ki a 
bejáraton, mikor a tartályról kezdtek leválni a függöleges peremlemezek. A 
robbanások folytatódtak, mind magasabbra csapva a henger körül; fokozatosan 
felemésztették, egyre közelebb jutottak a központi maghoz. 
Végül az egész FVP a levegöbe röpült egy iszonyú vulkánkitörés kíséretében,


amely 
mérföldes energiacsóvát lövellt a magasba; Yori döbbenten figyelte a sodródó 
hordozóról. És a környezö Tartományok, melyekre az FVP uralma alatt árnyék


borult, 


lassan kezdtek megelevenedni. Az áthatolhatatlan, sötét kupola, amit a
Fövezérlö a 
fellegvára köré vont, ismét megnyílt az éjszakai égre; mindenütt csillagok,


porködök, 
üstökösök és holdak pislákoltak és hunyorogtak. 
Az utolsó robbanás tuzgömbje mind magasabbra emelkedett, ahogy egyre több 
Tartomány kelt életre minden irányban. A fellegvár felöl sugaras fényszönyeg


futott 



szét, mint amikor a csöndes víztükör körkörös hullámokat vet, ha kavicsot
dobnak 
bele. Yori eltakarta a szemét a robbanás fénye elöl, de elragadtatva nézte a 


Tartományok megelevenedését. 
A hordozó tovább ereszkedett. Nem sok maradt már belöle a parancsnoki hídon
kívül, 


ahol Yori tartózkodott; a folyamat végsö stádiumába jutott. Odalent


megpillantotta 
Tront, aki integetve szaladt arrafelé, ahol a hordozó földet érése várható
volt. 


Tron futás közben Sark hajdani jármuvét nézte, amely már valóságos


kísértethajó volt, 
a hidat leszámítva. Nem tartotta valószínunek, hogy a Rendszer viszont fogja
látni a 


baljós zászlóshajót. Yori a parancsnoki híd szélére sietett, mikor a jármu


maradéka 
megállapodott a talajon, és pár láb magasból egyenesen a karjaiba ugrott.
Megint 


munkásruhát viselt. 


Tron boldogan nevetve átölelte, szerette volna elmondani, hogy mennyire örül
neki, és 
hogy milyen sokat jelent a számára. Mielött azonban sort keríthetett volna rá,


Yori 


átkarolta a nyakát, és szájon csókolta. Hosszú percekig így maradtak,
idötlennek tunö 
ölelésbe forrva. Tron elöször meglepödött, aztán elfogadta a csókot, s a végén


már 
kimondhatatlanul érezte. Mikor a lány eleresztette, kicsit szuszogott. 


-Csodás! - zihálta. 
Yori kuncogott. 
-Ezt a programozók szokták csinálni. 
Bármi is volt ez az édes furcsaság, Tron nem szerette volna, ha Yori másokkal
is 
csinálja, még akkor sem, ha az illetök történetesen programozók. Ez azonban


egyelöre 
mellékes volt. Tron pillantása megint a hídra tévedt. 


-Hol van Flynn? - Közben az a baljós elöérzete támadt, hogy már tudja. 

A lány arca elborult. 


-Eltunt. Belevetette magát az FVP sugarába. Megmentett téged. Tulajdonképpen 
mindannyiunkat ö mentette meg. 
Tron odanézett, ahol a sugár eltunt az égbolton, és eltunödött rajta, vajon
hazajutott-e 


Flynn. Flynn felbukkanása óta sok minden történt, gondolta Tron, amit alaposan
meg 
kell emészteni, és eltöprengeni rajta. Rengeteg fogalom válik majd


túlhaladottá. 


-Szóval - mormolta - tényleg egy programozó volt. 
Kis, zöld meteor húzott el a füle mellett, szerteszét meredezö tüskékkel. 
-Igen! - biztosította róla a Bit, aki végre utolérte a programja barátait. 
Dumont csatlakozott hozzájuk, s együtt figyelték, ahogy a Rendszerbe visszatér
az élet 
és a fény, s az égbolton újra felragyognak a csillagok. Milyen csodalatos is


lehet az ö 


világa, gondolta Tron. Yori néma hálaimát küldött az egek felé. Köszönjük,
Flynn! 
TIZENHETEDIK FEJEZET 


Flynn testetlenül lebegve figyelte, ahogy az Elektronikus Világ áramkörökkel
átszött 


glóbusza távolodik töle, lélegzetelállító iramban zsugorodva - noha ezt a
kifejezést nem 


igazán találta helyénvalónak, mivel egyáltalán nem lélegzett. Már csak egy
bonyolult 


fénymintákkal díszített golyóbist látott. Aztán azt is elnyelte a végtelen
sötétség. 


Csak félig emlékezett az FVP-vel vívott iszonyú küzdelemre, amelyben nagy 


segítségére volt Tron nagyszeru ötlete, mikor célba vette korongjával az
energiakúpok 


találkozási pontját. Ösztönösen különleges hatalmához folyamodott, ezért
sikerült 


mindent elrendeznie, majd visszájára fordítania a digitalizációs folyamatot.
Ebben azok 


a programok is a segítségére voltak, akik az FVP elpusztítása után kezdtek
muködni. 



öszintén remélte, hogy nem szúrta el... 


A lézerberendezés felzúgott, s összefüggö fénysugarat lövellt ki magából.


Precízen 
beállította a távolságot, majd dekódolta Flynn szervezetének felépítését.
Rettenetesen 


nehéz feladat volt ez, és csak azért sikerült, mert az FVP annak idején
viszonylag sok 


idöt és energiát fordított a digitalizálására. 
Alig maradt ideje kifújni magát, elámulni, örvendezni, és köszönetet mondani
a 


mennyei hatalmaknak. Alig maradt ideje elcsodálkozni mindazon, ami vele
történt, és 


egy futó gondolatot küldeni a barátai felé: Isten veletek; sok szerencsét! 
Mert egyszerre csak bekapcsolt a printer, és a számítógép egy telenyomtatott
papírlapot 


dobott az ölébe: 


file - DISK:FLYNN.MEM 700.706 


.dir (Flynn)/hist/listall 


Rendszervezetési napló 
állománytörténet 
Programozó neve: Kevin O. Flynn 
Jelszó: * FLOTTA * 
Alkönyvtár: játék szoftver 


Hozzáférhetés: 
Flynn programozó: titkosítva (5. fokozat) 
Más programozók: hozzáférhetésböl kizárva 


állomány neve Projekt neve állomány felvitele Utolsó lehívás 
PARA Urörültek 21-MAR: FLYNN 30-AUG: DILLINGER 
VICE Különítmény 15-APR: FLYNN 30-AUG: DILLINGER 
LITE Sugármotor 10-JUN: FLYNN 30-AUG: DILLINGER 



CIRCMAS áramkörvadászat 29-MAR: FLYNN 30-AUG: DILLINGER 
WARP Hiperfaktor 12-AUG: FLYNN 30-AUG: DILLINGER 


Flynn nagyot kurjantott, nevetve felragadta a másolatot, és elrohant, hogy
megkeresse 


Alan és Lorát. 


Az ENCOM-épület legfelsö szintjén a kora hajnali fény szürkére színezte
Edward 


Dillinger irodájának ablakait. Az éjszakát az iroda mellett lévö fényuzö 
magánlakosztályban töltötte, mert túl fáradtnak érezte magát, hogy limuzinon
vagy 


helikopteren menjen haza. Pirkadatkor az íróasztalába szerelt vészjelzö
vijjogására 


ébredt. 
Most az asztalnál ült, és a képernyöket nézte. Valamennyin ugyanaz az
információ volt 


látható, amit Flynn nem sokkal azelött kinyomtatott magának. Tudta, hogy most


már 
lehetetlen lesz eltussolni, nem tudja besorolni a titkosított állományok közé.
A 


Fövezérlö Program nem muködött, mintha valaki kitörölte volna - fogalma sem
volt, 


hogyan történhetett. És Bradley Tron programja futott. 
Dillinger a szuperíróasztalától megtudta, hogy Flynn és a társai már nyakig
merültek az 


ENCOM hálózatába. Ennyi épp elég. Gibbs meg a többiek Dillinger fejét fogják 


követelni. A pályafutása végetért, és csak most kezdett derengeni neki, milyen
bunügyi 
következményei lehetnek annak, amit csinált. Komoran ült irodája baljós


csendjében, 
és rá se hederített a beáradó napfényre. 


A fekete igazgatói helikopter leereszkedett a kék égbolt felöl az ENCOM
székházának 


tetején kialakított leszállópályára. Lora és Alan a tenyerével védte a szemét
a rotorok 


által felkavart légáramlattól, miközben a személyzet egyik tagja kinyitotta a
gép ajtaját. 



A helikopterböl Flynn ugrott elö. Fülig ért a szája, hiszen épp most írt alá a


nemzetközi 
jellegu tárgyaláson egy olyan egyezményt, amely komoly elönyöket fog
biztosítani az 


ENCOM-nak a jövöben. Konzervatív szabású, kétsoros öltöny volt rajta, de most
is az 


edzöcipöjét viselte hozzá. 
Ami azt illeti, egész szép párocska, gondolta, miközben Alan és Lora eléje
sietett. 


Diadalmasan felemelte a diplomatatáskáját. Miután kölcsönösen üdvözölték
egymást, 


Alan azt mondta: 
- Dillinger beszélni szeretne veled. Azt állítja, félreértés volt az egész -
Alaposan ki 


kellett eresztenie a hangját, ha túl akarta kiabálni a forgó rotorok zaját. 


Az ENCOM újdonsült vezérigazgatója elfintorodott. Edward Dillinger ajtaján már
több 
hárombetus ügynökség kopogtatott, és bizonyítékoknak sem voltak híján. Flynn a


fejét 
rázta. 


-Sajnálom; rontaná a cég jó hírét, ha szóba állnék vele. 
Alan elmosolyodott; ilyenkor kicsit hasonlított egy farkasra. 
Mikor Flynn elindult a lift felé, a nyomába eredtek. 
-Azonkívül - tette még hozzá Flynn - hullafáradt vagyok. 
-Hé - tiltakozott Lora -, ma még le kell vezetned egy igazgatótanácsi ülést. 
Flynn sarkon fordult, és megint rájuk mosolygott; magától értetödönek találta,
hogy 
Alan könnyedén átkarolja a nö vállát. Odakacsintott nekik. 


-Az igazgatótanács teljes létszámban jelen van! 
A napvitorlás átsuhant a Rendszer egén, bekóborolta a tündöklö szépségu 
Tartományokat és a Játéktenger foszforeszkáló hullámait. 
A hídon Tron állt, és átölelve tartotta Yorit. A vitorlás transzmissziós


sugarat váltott, és 
éppen egy újabb csomóponthoz ért, amikor elhúzott mellettük a Bit. Boldogan, 



önfeledten repkedett, bonyolult csavarokat és nyolcasokat írt le a kecses
vitorlás 
kötélzetében, az energiától fénylö, szabad Rendszer fölött. 
VÉGE 



